Павел Вежинов
Измерения

chitanka.info

Колко трудно е човек да се взира в здрачевините на миналото. Много пъти съм си мислил, какъв е този свят и наистина ли съществува? Не е никакъв отговор да кажеш — да, разбира се, поне в спомените на хората. А какво са спомените? Нетленни сенки, призраци, които скитат в уморените ни души? Едва ли е така. Както казват учените, всичко на тоя свят е съставено от частици или вълни, което е почти едно и също. Дори сънищата, дори мечтите. Паметта е малък жив механизъм, който отпечатва битието и го съдържа в себе си веществено и реално. И не само човешката памет, разбира се. Всичко, което съществува на тоя свят, знае и помни своето минало. А това означава, че го съдържа в себе си.

Но защо да изпадаме в ненужни размисли. Важното е, че можем да влизаме и излизаме от това минало, все едно че е някакъв киносалон. По свой избор и свое желание. Точно това правех непрекъснато през последните няколко месеца. Връщах се там, отново излизах и отново се връщах. Валяха ме дъждове, куршуми свиреха край ушите ми, усещах в устата си суровия вкус на кръвта, така силен и свеж, сякаш бе истински. Отначало това ме смайваше. Откъде мога да знам неща, които никога не са били в сетивата ми? Но сетне разбрах и свикнах. Седях спокойно на крайпътните камъни, които измерваха неизмеримото. Не зная какво е времето и никой не знае. Но сега си мисля, че именно то прави нещата действителни, като ги въвежда във фокуса на нашите сетива. Или като ги свързва в общ процес, на който единствената доказана същност е промяната. Ето в това е възелът на всички проблеми. За миналото можем да кажем, че се съдържа поне в самите нас. А бъдещето? Какво е то? Съществува ли реално в нас или извън нас? Или е само една възможна и вероятна проекция на нашето сегашно съществуване?

Всъщност това е разказ за една старица, която съдържаше в себе си и трите лица на времето. А пък от своя страна тя съществува в мен, тъй като е моя баба. Майката на баща ми. Дори физически много приличам на нея. Ако тя е моето минало, аз до ден-днешен съм нейното бъдеще. Независимо че е отдавна мъртва.

Но да почнем отначало. Когато след погрома на Априлското въстание ордите на Хавуз паша нахлули в Панагюрище, баба ми е била едва осемнайсетгодишна, а дядо Манол на трийсет и две. По онова време такава разлика във възрастта е била рядко явление. А на всичко отгоре дядо ми е бил и вдовец. И сега го виждам като жив пред очите си, макар че е загинал шест месеца преди да се роди баща ми. Беше наистина грамаден човек, един от най-едрите „гуги“ в Средногорския край, както тогава се наричали всички мъже от нашия род. Когато човек се връща назад, обикновено не вижда цветовете. Но аз го виждах като на цветна картинка. Най-силно ме впечатляваше неговият ален фес с дълъг черен пискюл. Не само ме впечатляваше, но и малко ме дразнеше. Комитетски човек, личен приятел на Бенковски, а с турски фес в самото навечерие на въстанието — наистина не го разбирах. Но баба казваше, че го носел нарочно, да дразни турците. Такъв хубав и скъп фес, купен навярно във Виена, не е носел дори и пловдивският валия. Тъмновишнев сюртук, закопчан от горе до долу, тесни панталони, унгарски ботуши. Такъв бе на снимката, правена в Гюргево. А що се отнася до цветовете, тях бе запомнила баба ми и никога не ги забрави.

Иначе бе рус човек, почти миловиден, с деликатни черти, каквито рядко се срещат у хора с такъв ръст. Веднъж го попитах защо ни наричат „гуги“. Той ме погледна замислено, сви рамене.

— Открай време носим това име… Още преди да сме станали православни…

А какви са били, преди да станат православни, за мен си остана тайна. Не е жив човек да го разпиташ, както си искаш. При мен думите стигаха като отломки, които морето изхвърля на брега. От парче обгоряла мачта трябва да съдиш за целия кораб. Предполагам, че е произхождал от чипровските католици, които след разгрома на Чипровското въстание са се заселили из страната. Но баба ми Петра твърдеше по-простичко, че името ни излизало от детската игра орехи. Първият най-голям орех, в който са се целили, в нашия край досега се нарича „гуга“. Но наистина не се знае кой на кого е кръстен.

Дядо ми не е бил беден човек, занимавал се е с търговия на добитък, джамбазин, както тогава са ги наричали. Доставял е овце на турската армия. Сам ги е купувал по панагюрските села, от Петрич главно, откъдето всъщност произлиза родът ни. И през планини, реки и бродове ги е откарвал заедно с дружината си чак до Цариград. Тежък и труден занаят, едва ли е имало по-опасен в цялата Османска империя. Баба ми до края на живота си пазеше неговия кетап, който му давал право да язди кон и носи оръжие. Без оръжие ни една овца не би стигнала до турската армия.

И все пак, както по всичко личи, дядо ми Манол е бил добродушен човек. На трапеза с роднини и приятели бил дори весел. Щом пийнел няколко чашки, белите му бузи цъфвали като макове. „Защо ти са такива пембяни бузите, Маноле!“ — шегували се неговите акрани. „От читашка кръв! — отвръщал беззлобно дядо ми. — Ако я повърна наведнъж, Тополница ще потече кървава.“

Но аз малко се увлякох с моя дядо, макар че си заслужава да се кажат и за него няколко хубави думи. Както вече споменах, тая малка хроника се отнася до баба ми, баба Петра, най-чудната жена, която съм виждал в живота си, най-невероятната. А е била обикновена селянка, от село Мечка, което и досега съществува с това хубаво име. Никога не съм ходил там, може би защото не съм вярвал, че е именно от това село. Всичко, свързано с нея, е странно, даже малко необяснимо. Дори начинът, по който се бе появила в Панагюрище. Докато беше жива, тя никога не ми спомена ни за баща, ни за майка. Нямаше ни кръщелно, ни брачно свидетелство, та да знаем как всъщност се е наричала. Пък и нямах кой знае какво желание, все ми се струваше, че това ще оскърби паметта й.

Впрочем някои от нашите най-стари роднини дълго време мърмореха, че баба Петра не е от Мечка. Това е малък край, хората по селата се знаят. Баща ми се шегуваше, че дядо Манол я е грабнал от каракачаните. Не ми харесваше тая шега, макар че в нея имаше някакво основание. Когато хората я видели за пръв път, в дългите й до пояса плитки били вплетени много синци, медни и сребърни монети, каквито по онова време мечкарските моми не са носили. Сукманчето й било тясно, право, без дипли. Не ме е срам да бъда и каракачански потомък, но това не е вярно. Баба Петра говореше на най-хубавия и чист български език, който и досега се говори по старите и запустели панагюрски села. Дядо ми я довел на своя кон, лъскав, лют и червен като есенна пиперка. Тя седяла отзад, зад седлото, прекрачила якия гръб на коня по мъжки, тъй че тъпичките й, почти детски крака, обути в морави чорапи, се виждали почти до основите. Била такава дребна и тъничка, че хората отначало не разбрали какво всъщност води — момиче ли, момче ли? Видяла им се доста черна, дори жълта, с една дума грозничка, за чирак ставала, но за булка едва ли. Жив оплакали дядо ми — богат човек, учен човек, видял всякакви хора по света и жени всякакви, от черкези до бели бузести банатчанки, та това ли е намерил на пътя. По онова време, ако една мома не била едра и „кръвена“, изобщо не я броели за мома.

Никой от нейната рода не дошъл на сватбата, макар че Мечка не е кой знае къде. Въпреки това сватбата минала много весело — „на джумбуш“, както се шегуваше дядо ми Лулчо. Едни викали за булката — „крадена е“, други — „намерена е“, трети — „отбрулена е от ореха“, като по тоя начин намеквали за нейния дребен ръст. Но баба ми се държала много достойно, без капчица свян или детска стеснителност, като мома от голям род. Седяла изправена и мълчалива на мястото си, едва докосвала с поглед хората, едва се навеждала, когато трябвало да целуне ръка на някой от най-старите. Общо взето, това направило хубаво впечатление на свободолюбивите и с добро самочувствие панагюрци.

Сега си мисля, че баба ми е била просто хубава, даже красива, но както сега разбираме тия думи. Това си личи и на портрета. Чудесен овал на лицето, малко скулесто, но с много нежна брадичка. Тънки черти, жив блестящ поглед на жена, която е осъзнала себе си. На паметни снимки от ония години обикновено жената е седнала, мъжът стои прав до нея, облегнат с една ръка на стола. При тях е обратно — дядо седи, тя стои права до лявата му страна със своята едва доловима усмивчица. Докато беше жива, много често ми показваше тая снимка и ми обясняваше всичко, особено цветовете. Жълта блузка, каквито и сега носят. Лилава чохена контошка. И вместо сукман, дълга до пода черна пола. Сърцето ми се обливаше с милост и доброта, като я гледах колко е остаряла. Тя много добре разбираше това, макар че лицето й отдавна бе престанало да изразява своите радости и скърби.

Двамата много силно са се обичали. Това никой не ми го е казвал, това го разбрах сам, сякаш бях живял в тяхно време. Струва ми се, че днес не е възможно да се случи по света толкова силна любов, толкова предана. И да свърже така неразривно двама самотни хора. Нищо друго не им е било нужно, те са си били съвсем достатъчни и в своя дом, и в своя град, пред прага на толкова страшни събития. Сега животът е съвсем друг, сега човешката душа сякаш се разпилява между толкова много лица, зрелища и събития. Вече е разредена като слабата атмосфера на Марс, която не може да задържи около себе си никакъв живот. И се разрежда все повече и повече. Не зная какво трябва да се случи, за да се приберат хората отново в себе си, да се осъзнаят, да видят истинските си чувства. Иначе съвсем ще заприличат на мравките, които, като се срещнат, не могат да се опознаят, освен пипнешком.

След сватбата дядо ми не отишъл, както винаги, по своя гурбет. Просто не е искал да остави сама жена си още през първата година. Или пък са го задържали комитетските работи. Въстанието вече е зреело, всички се готвели трескаво за него. Всички, освен влюбените може би, макар че дядо ми вършел, както трябва, своята работа. Без особено въодушевление навярно, но и без клинчене. Бенковски много го е обичал и му се е доверявал, защото не е бил от хората на Бобеков. Но истина е, че баба ми не го обичаше, говореше винаги с малко хладен и чужд глас. Веднъж, малко преди въстанието, Бенковски дошъл в къщи около полунощ, както винаги, с цялата свита. Другите останали навън, да поразходят на двора изпотените коне, Бенковски влязъл в голямата одая, в която дядо ми обикновено приемаше гостите. Бенковски я погледнал намръщено и заповядал.

— Булке, иди да свариш две кафета.

Навярно е искал да остане сам с дядо. Баба сварила кафетата и докато ги поднасяла, се обадила сдържано.

— Ще си затриете главите, Георги… Повече от туй нищо няма да сторите.

— Не бой се, твоята няма да се затрие! — отвърнал строго Бенковски. — Тебе турците хич няма да те погледнат.

Съвсем е ясно защо баба ми не го обичаше. Тоя разказ, който с такава неохота бе изтръгнала от душата си, тя завърши със следните неприязнени думи:

— Не беше човек от сой… Като изпи кафето, облиза филджана като селски терзия…

Моята скъпа бабичка, кога ли бе изучила тия светски обноски, като тя самата бе дошла в тоя дом със синци, вплетени в дългата й коса. По нашите места синци вплитали само в гривите на конете.

* * *

Иска ми се да разкажа само последния епизод от техния кратък взаимен живот. Най-трагичният — смъртта на дядо ми. Все ми се струва, че това е началото на всичко, което по-нататък ще се стори на мнозина така странно. Но преди това като че ли се налага да опиша с няколко думи дома на дядо Манол, защото там са се развили последните най-тежки събития. Той съществува и до ден днешен, макар че е съвсем изоставен и порутен. След като е бил продаден на времето от баба ми, преди десетина години го купих съвсем на безценица, колкото струва мястото всъщност. За съжаление нямам ни време, ни средства да го поддържам. А тогава къщата е била много хубава, една от най-личните къщи в градчето. Би могла да се реставрира като архитектурен паметник, но, да ви кажа право, нещо ме спира да го направя. Отдавна съм казал на себе си: „Мир на праха им.“ Не искам нищо повече да ги безпокои, тоя свят като че ли не ги заслужава. И едва ли бих разказал тая история, ако нямах някои особено важни причини.

И тъй, къщата е двукатна. Към горните помещения води тясно дървено стълбище, съвсем потъмняло и зеленясало, като изядено от гнилите зъби на времето. На горния кат са двете стаи за спане и одаята за гостите, сега съвършено празни, студени и през зимата, и през лятото.

Идвал съм тук само няколко пъти, винаги със свито сърце, както се ходи при стар и запустял гроб. Стоял съм прав всред одаята. Сега вътре са се навъдили паяци, вонещица, стоножки и някакви други невероятни насекоми, които никъде не съм виждал. Чувствувал съм се винаги малко уплашен и объркан, сякаш съм попаднал в съвсем непознат свят. Тука и времето е съвсем друго, с друга мярка, с друга осезаемост, дори и с друг мирис. Подтискаше ме тягостното чувство, че само моето съзнание е живо, всичко друго е мъртво, включително и моето тяло. За мигновения времето като че ли съвсем изчезваше, именно за мигновения. Това е непоносимо чувство, по-тежко от мъртвина.

Бързах да изляза на верандата. Дълбока провинциална тишина, през клоните на умиращия бряст се вижда олисялото било на планината. Никакъв шум, само някъде едва чуто пърхат крила на птици. Слизам бавно по дървената стълба, която се огъва меко под стъпките ми с гнилотата си. Точно под стълбичката е скована малка барачка, в която някога са нареждали нарязаните дърва за огрев. Там е почвал тунелът — дълбок подземен канал, който е водил до близкото деренце. Дядо ми Лулчо казваше, че е бил по съвета на Левски, за всеки случай, ако турците надушат някое комитетско събрание. Сам той го е прокопал с двете си ръце, за едно лято. За него знаели само двамата с дядо ми, баба ми дори не е подозирала неговото съществуване.

Сега дворът е потънал в буйни като храсталак тръни и бурени. Пътеката едва личи. Много високите зидове придават на целия дом вид на истинска крепост. Никъде другаде по селата не съм виждал такива високи зидове. Цял един век едва се е докоснал до тия яки стени, само хоросановата спойка се е размекнала и се рони. В тоя страшен ден залповете ехтели вън от града, баба ми стояла изправена до вратата и чакала прежълтяла и мълчалива. Оттам до тежката, обкована с железа тежка порта тогава водела тясна пътека от ситни речни камъни. Всичко било пусто, никъде не се мяркал жив човек.

По това време дядо ми се сражавал на Бърдото. Знае се от историята как е завършило това сражение. Времето било студено, намръщено, на Еледжик прехвърчал сняг, макар че по сегашното летоброене не е било към средата на май. Завалял дъжд, който намокрил жалките фишеци с барут на въстаниците. Пушките онемели. И все пак Хавуз паша скъпо платил победата. Но, така или иначе, редовната му войска, предвождана от башибозушките орди, нахлула в опустелия град.

Баба ми все тъй чакала. Веднага разбрала, че мъртвешката тишина вещае не победа, а гибел. Разбитите въстаници се пръснали към планината, всеки търсел спасение сам за себе си. Но мнозина не побягнали, влезли в обречения град. Това са шепата храбреци, за които говори в „Записките“ Захари Стоянов. Известни са имената на Рад Клисаря, на Стоян Пъков, на Тодор Хайдутина от Радилово, които са спрели с шишенетата си цяла армия. Но не е известно името на дядо ми и на неговата малка, храбра жена, то ще остане всред незнайните. Всички те предпочели да загинат в последния бой, вместо да живеят в покрусата на поражението. Но това е вече история, тя не засяга моя разказ.

Когато дядо нахлул запъхтян в двора, баба все тъй чакала в рамките на вратата. Той бил във въстаническа униформа, с тежка аба на плещите, само без калпака, който загубил в сражението. Имал е винчестер с два патронташа. Както е известно, винчестерът е бил една от най-добрите пушки по онова време, с него били въоръжени неколцина. Дядо ми го купил, както се казва, за торба пари от Нури бей, един от най-богатите пирдопски черкези, с които имал някакъв стар достлук. Изглеждал много възбуден, дори устните му били побелели, от умората може би. Но щом заговорил, изведнъж дошъл на себе си, чертите на лицето му омекнали. Дворът бил тих, спокоен, свит като зелено гнездо между яките зидове. Все още не се чувала никаква стрелба из града. Току-що цъфналите зюмбюли се усмихвали, оросени от дъждеца. Дори облаците се поразкъсвали, светнало чисто небе. Светът изглеждал като роден за вечен мир. Дядо ми я погледнал със сините си ясни очи и тихо въздъхнал.

— Е, Петро, дойде време да се мре! — казал той спокойно. — Поне да умрем като хората!

— А аз! — попитала тя тихо.

— Какво — ти?

— Като нямам оружие.

— И за туй съм помислил! — отвърнал дядо.

Бръкнал под абата и извадил двуцевен пищов.

— Тук има два куршума — казал той. — Ако поганците ме убият, то добре. Ако само ме ранят, ще убиеш и мен и себе си.

И подал пищова така, както се дарява скъп дар. Тя му целунала ръка и свела очи. Баба никога не ни разказа какво е чувствала в тоя миг. Колкото и да са многобройни нейните разкази, в тях никога не се споменава за чувства. Някога хората са се стеснявали от чувствата си, по-точно са се свенели от тях, както от голотата си. От нея съм разбрал, че не може да бъде дълбоко и силно това, което без срам се показва.

А тогава само казала:

— Добре, Маноле.

След малко в града припукали първите пушки. Започнало това, което никога вече няма да се забрави. Не всички от тия, които останали докрай в градчето, са се сражавали. Но всички са се прощавали — с близките си, с горчивите си надежди. И сега, като пиша тия редове, очите ми сякаш са пълни с тихи, молещи гласове, с предсмъртни стонове. Думи за прошка, а може би думи на последни проклятия. Жените са падали на колене пред дъхащите на восък икони, там са дочаквали зловещия, хрускащ удар на ятагана. Може би някой старец е протягал молитвено ръце за пощада. Друг е плакал. Но истинските мъже са се сражавали до последния куршум. Някои дори успели да се спасят, но след това не са живели щастливо. Покрусата от поражението сякаш била по-силна от подарената свобода.

Дядо ми Манол хвърлил абата и се отправил към портата. Сега изглеждал много по-строен с леката пушка в ръка. Баба слушала как сухо и страшно кънтят железните скоби и мандала. След това отпушил с приклада амбразурите в зида, които предварително бил изкъртил. Те били три — две към мегданчето и една към страничната улица. След това грижливо заредил винчестера.

Стрелбата в градчето се усилвала. Дядо стоял край амбразурата и чакал. Най-сетне и на нашата улица се появили турци. Всъщност не били турци, а черкези, лесно било да ги познае отдалече, тъй като вместо кривите ятагани носели своите бляскави прави сабли. Били доста голяма група, около двайсетина души. Пред тях вървял едър мъж с разпасана черкезка и грамаден корем, който от време на време приповдигал с ръце, сякаш бил изсипан. Точно това бил прочутият Нури бей, който продал на дядо винчестера. Навярно бързал да си го прибере, преди Хавуз паша да разбере, че е продал пушката на неверник.

Изведнъж групата спряла. Нури бей избърсал с ръка запотеното си чело.

— Манол ефенди, предай се! — обадил се той не много високо. — Няма да ти сторим нищо лошо.

Навярно вече бил съзрял щръкналата в амбразурата пушка. През това време дядо добре се премерил точно в тумбака му. Треснал изстрел, Нури бей се поклатил тежко и паднал по очи в калта. Другите, без да залягат, открили безразборна стрелба.

Навярно случаен куршум улучил дядо ми още в първите мигове. Точно от гърлото му бликнала алена мъжка кръв. Сега си мисля, че може би не е умрял веднага, така хрипло хъркал пробитият му гръклян. Но баба не може да каже кога точно е станало това. Тя взела като насън пушката и се изправила пред амбразурата. Прицелила се с по-твърда и по-жестока ръка от дядо. Стреляла. Един от бабаитите паднал ничком и повече не помръднал. Едва тогава черкезите залегнали кой къде намери. Те все още не знаели, че се сражават с жена. Както аз никога не разбрах кога баба се е учила да стреля. По тоя въпрос тя упорито мълчеше.

Ако се съди по някои разкази, баба ми се е бранила близо два часа. Изстреляла е почти всичките си куршуми, погубила е четирима души. Най-сетне гламавите се сетили какво трябва да сторят. Един от тях обиколил през дворовете и кой знае как успял да прескочи високия зид. Баба ми все тъй стреляла. Пушката сякаш не трепвала в слабите й женски ръце, толкова голяма била ненавистта й. И толкова яростно желанието й за мъст. Поганецът се приближил тихичко отзад, стоварил с все сила приклада върху главата й. Ние, хората от нейното коляно, досега все мъже, имаме невероятно яки черепи. Наследили сме ги от баба си. Иначе цялата история би свършила с тоя удар. Но баба само се проснала на мократа трева, между белите, ясни като слънчеви капчици момини сълзи.

Кой знае колко е бил смаян черкезинът, като разбрал с кого са се сражавали. Но тогава нямал време за губене. Притичал и отворил тежката врата с трите яки железни мандала. Свирепата орда нахлула вътре. Всички се затичали към дома, където се надявали да намерят плячка. Но трима души мълчаливо приближили проснатата сред цветята жена. Единият от тях бил съвсем млад, с тънки мустачки, приличал повече на писар, отколкото на разбойник.

— Ербап жена! — измърморил той с уважение. — Ако всички са такива, няма да прокопса падишаха.

— Да я замъкна ли на дръвника? — обадил се вторият.

— Ти само това знаеш, глупако! — казал сърдито младият. — По-добре донеси котел с вода, може да я свестим. Само тя знае къде Манол е скрил жълтиците.

Третият, който досега мълчал, се навел над баба, после леко докоснал с ръка челото й. Бил нисичък, тантурест, с чалма, може би турчин.

— Ами тя е умряла, ефенди! — казал той.

Много странен е светът, какви ли не изненади могат да ти поднесат хората. Защо е казал тъй? Баба ми е била жива, разбира се, гореща кръв пулсирала в жилите й. Тогава защо е излъгал? Никога няма да разбера. Може би просто го е мързяло да мъкне котела. А може би е съжалил тая малка храбра жена и не е искал черкезите да се гаврят с нея, да я погубят.

Ето как неочаквано се преплитат невидимите нишки на съдбата. Всъщност на тоя непознат, смешен, тантурест турчин дължа живота си. Защото точно по това време баба е била бременна с баща ми и съвсем случайно не се е прекъснала връзката, която може би ще пребъде във вековете.

Но дали всичко на тоя свят е низ от случайности? Не е и не може да бъде. Колкото повече остарявам, толкова повече тая възможност ми се вижда неестествена и противна. Ние не знаем докъде идват световете, това никога няма да разберем. Но непременно отиват някъде, осъществявайки себе си и всички свои възможности.

* * *

А има и нещо друго, което всеки внимателен читател непременно е забелязал. Поне в два епизода тоя разказ изглежда неправдоподобен или поне необясним. Сам аз не мога да си дам никаква сметка за това. Не мога да разбера къде свършва истината. И къде започва въображението. Но в едно съм убеден — или всичко е истина, или всичко е въображение. Сега вече е много късно да се установи какво точно е станало. Във всеки случай искам добросъвестно да предупредя, че в малкото останали летописи никъде не се споменава името на баба ми. И петимата убити черкези се водят за сметка на дядо Манол. Това е понятно донякъде. Баба твърди, че за пръв път е разказала тая история на баща ми, преди да отиде войник. Татко просто си е премълчал, явно, че не е повярвал нито дума. Но аз й повярвах с цялата сила на душата си. И досега като че ли виждам всичко със собствените си очи, толкова ми се струва правдоподобно и истинско. И толкова отговаря на нейния образ, поне такъв, какъвто съм го запазил в спомените си.

И все пак противоречията са противоречия. Най-напред тунелът. Дядо ми Лулчо твърдеше, че баба ми не е знаела нищо за него. Дядо Лулчо не е брат, а чичо на дядо Манол, макар че разликата във възрастта е била само пет-шест години. Както ще разберете, той е много важен свидетел, според мен на него трябва да се вярва без всякакви уговорки. Никога не казах на баба Петра това, което бях научил за тунела. Навярно ще ми дадете право. Може би щях да разруша нещо, което е било основа на нейното съществуване.

А въпросът на пръв поглед е много прост — защо дядо Манол не е използвал тунела, за да се спасят от обсадата и от гибелта, разбира се.

Наистина целият град е бил пълен с войска и башибозук, трудно е било да се отскубнат. И все пак надеждата си е надежда, дядо ми се е спасявал и от по-безнадеждни положения. Най-малкото — могли са да се укрият в скривалището, докато опасността отмине. Както и станало. Градът е бил подпален от всички страни, турците се изтеглили извън града, в околността на черквицата „Св. Петка“. Но нашата къща е оцеляла. И двамата са могли да останат живи.

По всичко изглежда, той съзнателно е пожертвувал живота си. Не само своя, но и на младата си жена. Да, напълно съзнателно. Държал е в ръцете си и живота, и смъртта. И любовта, и достойнството. Колкото и да е била силна любовта, той е предпочел достойнството. Някога тая дума е обяснявала всичко, даже безумието. Но сега става все по-евтина и по-евтина. Мнозина я смятат за наивност, за незряло мислене, за робуване на химери. А всъщност това е може би костната система на човешката нравственост.

Но да продължим нататък. Докато баба Петра разказваше какво е станало в двора, докато е лежала безчувствена на тревата, една неприятна мисъл глождеше като песъчинка ума ми. А ти откъде знаеш, бабичко? Нали си била припаднала? Най-сетне не се сдържах и запитах. Тя ме погледна строго, дори малко учудено.

— Така беше! — отвърна троснато. — Всичко помня!…

Поне да беше казала, всичко чух. Та тя е паднала по очи. Много по-късно е била намерена на две-три крачки от трупа на дядо ми. С фрактура на черепа, както сега се казва. Напълно е била лишена от съзнание. Но да кажем, че все пак е чула нещо, което е останало в нейното подсъзнание. Там е работата, че нищо не е могла да види. Та камо ли чалмата на турчина.

Откъде знам тия подробности? От дядо Лулчо, за когото вече споменах. Той е намерил баба призори на другия ден, все още напълно безчувствена. Сам не разбира как е оживяла без никаква лекарска помощ. След като дошла в съзнание, не проговорила близо десетина дни. Нищо не казала, за нищо не питала, сякаш всичко й било напълно ясно. Такава си остана за цял живот — затворена и мълчалива. Сякаш живееше в някой друг свят, различен от нашия и съвсем, съвсем недостъпен.

И все пак нейният разказ е останал в мен и моите спомени като истински. А не като рожба на мозъчно възпаление. Знам, че не ме е излъгала, преживяла е всичко, макар и в своето въображение. Така беше! — ми каза тя. А може и така да е било. Там е цялата работа, че всички детайли на нейния разказ изглеждаха съвсем правдоподобни, напълно отговаряха на една възможна действителност, а не на едно болно или трескаво състояние.

* * *

За пръв път видях баба, когато бях осемгодишен. По това време живеехме в Пловдив. След като се уволнил от военна служба, баща ми не пожелал да се върне отново в Панагюрище. Малко му се виждало градчето за неговите амбиции. Много повече му харесвала пловдивската чаршия, където спокойно можел да върти своето лакирано бастунче. Или да пие чашка бира край маса, застлана с бяла покривка. Да се вози в черен файтон със сламена гарсонетка на главата си. Така че безцеремонно зарязал своята майка, на която бил единствен син.

Баба дори не се опитала да го задържи. Дала му колкото пари се полагат от дядовото наследство. Тоя факт сам по себе си говори, че разбойниците на Нури бей не са успели да намерят това, което са търсили. Тя самата купила почти на безценица един от градските ханове. Разбира се, никога не стъпила в него, с цялата работа се занимавал дядо Лулчо. Не е бил кой знае колко доходен, по това време ханищата започнали да западат. Но за двама непридирчиви хора, почти без никакви нужди, и това било съвсем достатъчно.

Баща ми станал търговец на тютюн. Не знам как е водил своята търговия, но след три години фалирал. Никак не се учудвам на съдбата му, той сякаш се бе родил с нея. Беше конте, бонвиван, самохвалко на всичко отгоре. Изобщо не приличаше на българин, толкова много го отвращаваше всякаква работа. Все едно дали е физическа, или умствена. Даже когато съвсем обедня, се обличаше като кмет или градоначалник, винаги изискан, винаги изгладен, с внушително златно пенсне с кордела, които по онова време едва си пробиваха път. Иначе беше добър човек, незлобив, щедър, безумно доверчив, поради което навярно бе фалирал. Единствено моята майка го обожаваше, беше се превърнала едва ли не в негова лична слугиня. Не блестеше с нищо моята нещастна майка, ни с ум, ни с хубост. Обикновено така се случва с претенциозните хора, от живота те получават твърде малко. За майка ми той се бе оженил за някакво голямо наследство, което, разбира се, никога не получи. Ето какво сложно нещо е човешката наследственост, по нищо не напомня за граховите шушулки на Мендел.

Когато баба дойде да живее при нас, баща ми беше най-обикновен кафеджия. На всичко отгоре кафенето му едва ли заслужаваше името. Приличаше на някакво тясно коридорче, само с три маси и оджака за варенето на кафетата. Но се намираше на много хубаво място, в центъра на чаршията. Всичко можеше да се откаже на баща ми, освен това, че правеше отлични кафета. Тъй че трите жалки маси бяха недостатъчни за клиентите му. Татко разчиташе главно на разносната търговия. Там е работата, че кафетата разнасях главно аз, много рядко брат ми, който беше шест години по-голям от мен и тая работа много не му приличаше. Пък на всичко отгоре беше горделивец и фукльо. Когато внасяше кафетата, почервеняваше като рак. А може би съм несправедлив с него, той просто е бил стеснителен като мен. Ужасно страдах, когато разнасях тия проклети кафета. Струваше ми се, че всички ме гледат подигравателно и насмешливо, докато мъкнех по улицата кръглата тенекиена табла с дръжка. Другите кафеджийски чираци вървяха и пееха, макар че получаваха толкова, колкото да не умрат от глад.

Никога няма да забравя тоя ден, когато за пръв път видях баба. Отдавна знаех, че ще дойде да живее при нас. Дядо Лулчо бе починал внезапно от мозъчен удар, което се случва доста често с ханджии, които обичат да попийват заедно с клиентите си. Тя не можеше да остане съвсем сама. И все пак трудно се съгласи да дойде в Пловдив. Навярно с огромна сила там я притегляше гробът на дядо. Но дойде — за да не одумват баща ми, както сама тя бе казала. Така или иначе, татко затвори кафенето и замина за Панагюрище. Бави се там цяла седмица. Бяха славни дни, по цял ден се къпехме по плитките вирове на Марица. Като се върнах веднъж, веднага разбрах, че е пристигнала. Майка ми сновеше възбудено из двора, като ме видя, рече: — Влез, влез!… И да не забравиш да й целунеш ръка.

И все пак забравих, толкова бях смаян от вида й. Представях си традиционната баба, малко гърбава, малко сляпа, с възглупава беззъба усмивка. Като влязох, тя бе седнала на високото желязно легло, краката й едва стигаха до земята. Приличаше повече на позастаряло моме, отколкото на бабичка. Дори шамия не носеше. Черните й смолисти коси се спускаха отпред на две яки плитки. Нямаше в тях ни един бял косъм, макар че тогава е била около шейсетгодишна. Гледаше право в мен с втренчен, нетрепкаш, поглед, в който нямаше ни изненада, ни любопитство. Каква баба, ами с нея можехме да си играем на жмичка. Навярно съм имал ужасно глупав вид, защото тя се усмихна, в устата й се бялнаха прекрасни зъби.

— Ти ли си, Маноле!

— Аз съм…

Но не прибавих „бабо“, както се полагаше.

— Ела при мен!

Кой знае защо, приближих малко уплашен — толкова силно ме пронизваха очите й. Баба протегна хубавата си ръка и я положи върху остриганата ми глава. Имах чувството, че я опипва внимателно, като я попритисква от време на време, така както се опипват на пазара зрелите пъпеши. Тоя преглед навярно напълно я удовлетвори, в очите й се мярна някаква доброта и нежност, за пръв и едва ли не за последен път, докато живяхме в Пловдив.

— На мен приличаш! — каза тя доволно. — Само ти имаш моето кокълче.

Аз смутено мълчах.

— А защо си бос?

— Ами сега е лято! — отвърнах аз учуден.

— Какво като е лято? Ти си внук на дядо си Манол, носиш му името. Не може да ходиш бос.

Така обух проклетите обувки, които повече не събух. Но тогава не мислех за тях, все още гледах стреснат баба ми. Защо никой не ми е казал, че нося името на дядо си? Толкова са ме смятали за човек!

— А ти защо си толкова млада! — откъсна се внезапно от устата ми.

— Не съм млада! — отвърна тя сериозно. — Много отдавна помня, още от Христово време.

Никога не разбрах какво е искала да ми каже. И сега не знам. Навярно се бе пошегувала.

— А да не си вещица? — попитах аз като някакъв последен глупак. — Чул съм, че само вещиците не остаряват.

Някаква слаба усмивка се появи на нейните тънки, но свежи устни. И ни най-малко не се обиди.

— Може и да съм вещица — отвърна тя. — Не съм мислила досега… Но сигурно съм вещица! — добави тя и лекичко ме опъна по ушето, дребно и навито като нейното.

Колкото и силно да обичах моята странна бабичка, винаги малко съм се страхувал от нея. Дори когато пораснах. Мислех си, че може да се превърне на каквото си иска — на бухал, на черен козел, дори на красива принцеса. Баба вдигна крайчеца на черната си копринена пола, под нея се показа възгрубичка фуста. Бръкна в цепката на джоба си и извади оттам някаква монета.

— Върви да си купиш бонбони! — каза тя. — Хайде, припкай…

Преди да изляза, видях, че в стаята е внесено нещо ново. Беше голям сандък, много по-голям от баба ми. Никога не бях виждал толкова хубав сандък, целия обкован в разноцветни тенекийки — сини, зелени, златисти, сякаш бе донесен тук от приказките на Шехеразада. Като дете ужасно мечтаех да надникна в него, да видя какви тайни съкровища има баба. Дори като пораснах, баба живя с нас още петнайсет години, но мечтата ми никога не се сбъдна. Сандъкът бе разрушен, просто изчезна през голямата нощна бомбардировка на София. Тогава в развалините загина и баба ми.

* * *

Баба живееше в своята стаичка тихичко и безшумно като прилеп. Никъде не ходеше, почти нищо не ядеше. През цялото време нито веднъж не стъпи в църква, сякаш все още бе сърдита на бога заради жестоката смърт на дядо ми. Навярно така е било. А може би и там, дето е била родена, изобщо не е имало църкви.

Само веднъж седмично, в петък, ходеше на старата турска баня. Дълго се приготовляваше, шумолеше нещо в стаичката си, отваряше и затваряше своя сандък. Никак нямаше да се учудя, ако извади оттам вълшебно килимче и полети с него към оловните кубета на банята. Никога няма да забравя нейната права, лека походка, когато поемаше своето пътешествие. Дори съседите се показваха на прозореца да я видят. Но самата тя никого не поглеждаше, сякаш живееше самичка на тоя свят. А може би точно тъй е било. Нейните спомени — още от времето на Христа — са били единственият й реален живот. Никой човек не може да каже кой живот е по-истински — реалният или тоя, който живее в нас. Само лудите са наясно по този въпрос, всички други се мамим.

От банята се връщаше точно след три часа, макар че никога не поглеждаше часовници, сякаш не съществуваха. Тя наистина беше единственият жив човек, който носеше времето в себе си. В къщи винаги пристигаше крехка и розова, с два пресни симида в пазвата. По онова време все още правеха симиди. Не знам как ги правеха, но ми се струваше, че като нафората имат небесен вкус. Дори брат ми, въпреки всички предвземки, го излапваше с удоволствие.

И именно при едно от нейните пътешествия до банята стана нещастието, баба си счупи крака. И то в самата баня, хлъзнала се по влажните плочи, и готово. От банята баща ми я заведе с файтон направо в градската болница. Върна се в къщи загрижен, че ще лежи най-малко два месеца с гипсиран крак.

Баба ми наистина се задържа дълго в тая проклета болница. Два пъти седмично ходихме да я видим — веднъж с баща ми, следния път с мама. Но имах чувството, че се радва само на мен, другите едва ги поглеждаше. Слагаше, както винаги, ръката си на коравата ми глава, черешовите й очи едва доловимо се усмихваха. Винаги ме питаше как върви училището. Ами добре вървеше, научих се да чета много лесно, само в сметките не ме биваше. И досега не съм сигурен колко е осем по седем.

— Учи, учи! — казваше назидателно баба ми. — От тебе голям човек ще стане.

Баща ми се усмихваше скептично, но не спореше. По онова време не беше прието да се спори с родители. Особено пък да им се противоречи. Сам той нямаше никаква вяра в мен. И с право. От първо отделение за второ преминах с четири, това съвсем отчая баща ми. Моят брат Йордан никога досега не бе получавал бележка по-малка от шест. А не беше и зубрач на всичко отгоре. Предпочиташе да стои пред огледалото вместо над учебника. В това отношение съвсем приличаше на баща ми. А какво бях аз в сравнение с него — белолик и красив като баща ми и като дядо Манол, разбира се. Нищо, най-обикновен заплес с черна човка като току-що излюпено гардже. По право той трябваше да носи името на дядо Манол, но татко в сладостно очакване на наследството бе предпочел да го кръсти на тъста си. Откъде можеше да знае, че онзи ще превърне цялата мелница на жетони, които се стопиха само за една седмица в игралното казино във Висбаден.

И именно по това време, в края на април, стана нещо, което не може да се забрави. Като отидохме в болницата заедно с татко, баба ни посрещна някак особено неспокойна и възбудена. Дори не ни остави да я поздравим, подхвана ни още на прага.

— Делчо, искам веднага да ме изпишеш… До вечеря трябва да си спя у дома.

— Защо? — погледна я учуден баща ми.

— Така трябва! — отвърна тя строго.

— То не зависи от мен — отвърна разтревожен баща ми. — Трябва да питам главния лекар…

И веднага излезе. Тоя път баба едва ме погледна, чувствувах колко е разтревожена. До тоя ден все си мислех, че нея и дяволът не би могъл да я стресне. Като се върна след половин час, баща ми беше съвсем угрижен.

— Не дават, мамо. Лекарят изрично забрани. Можеш да останеш саката за цял живот.

Сега знам, че е лъгал. Просто не е намерил човек, който да разреши. А не беше от тия хора, които ще свършат нещо на своя глава, нямаше тая сила у себе си. Баба сякаш усети това.

— Цял живот си бил некадърен! — каза тя презрително. — И некадърен ще си умреш.

Татко така почервеня, сякаш бе готов всеки миг да се пръсне.

— Но защо? — едва не изпищя той с изтънял глас. — Защо трябва точно днес да се върнеш? Това са детинщини!

Баба се поколеба за миг, после каза тихичко:

— Наведи се!… Не ме карай да викам.

И набързо се поогледа. Имаше още две жени в стаята, но и двете бяха доста далеч.

— Утре ще има земетресение! — каза тихичко баба. — Таванът ще падне точно над нас.

Колкото и да беше послушен син, баща ми едва ли не побесня.

— Чуваш ли се какво приказваш? — кресна той. — Кой може да предскаже земетресение. Никой, никой… Дори господ да слезе жив от небето!…

Много ясно видях как погледът на баба се изпълни с неизмеримо презрение.

— Я си върви! — каза тя сухо. — Какво човек може да чака от тебе!…

Татко подскочи като ужилен на стола и хукна навън. В тоя миг съвсем неочаквано и за себе си аз неудържимо се разридах.

— Бабичко! Мила бабичко! Искам да остана при теб!

Лицето на баба сякаш грейна. Тя хвана с две ръце главата ми и нежно ме целуна по мършавата бузичка. За пръв и за последен път. Впрочем, не. Целуна ме още веднъж, когато влязох в казармата. Но то не беше същото, в никой случай не беше същото.

— Само ти, чеденцето ми. Ти, ти! — едва не изплака тя. — Баба никога няма да те забрави.

Но това трая само мигове. След това лицето й стана, както винаги, затворено и малко строго.

— Слушай, Маноле, слушай, мойто момче. Нали сте във ваканция? Утре не стой в къщи. Утре идете с децата навън по полето… За кадънки, за синигери.

— Добре, бабо.

— Обещаваш ли?

— Обещавам — отвърнах аз.

Тя ме гледаше, чертите на строгото лице бавно омекнаха. Отново в погледа й се появи сенчица от едва сдържана нежност.

— Хайде, върви, върви! — каза тя. — Ти не си като баща си. Ти ще изпълниш каквото си обещал.

На другата сутрин тръгнахме още рано по роса. Бях съвсем забравил това глупаво земетресение. Помнех само обещанието пред баба. Откакто тя бе дошла у дома, вече не разнасях кафета, татко си бе наел чирак. Сега и аз бях свободен като повечето деца. Можехме да ходим, където си искахме. Ловът на птички е нещо извънредно увлекателно, не усещах как минава денят. Нарамихме мрежите и капаните, възбудено потеглихме за нашата експедиция, както Крумчо я бе нарекъл. Чудно хубаво утро, свежо, прохладно — ще остане в паметта ми за цял живот. Няма по-хубави дни от тия, които сме преживели в детинството. По-хубави облаци, по-зелени върби, по-спокойни, унесени в дрямка вирове. И по-хубави птички под горещото лятно небе, мънички като орехи, топлички, разтреперани в яростните ни шепи, с гласчета, по-чисти от самото небе.

Криехме се зад една рътличинка, сгорещената земя под нас пареше, лекичко ни бодяха сухите летни треви. Крумчо държеше края на връвта, ние само му асистирахме. Кадънките цвъртяха край капана, прашни и наперушинени, кълвяха се весело, вдигаха своята безгрижна птича врява, но не влизаха под мрежата. Знаехме, че няма да издържат. И ще влязат. Само трябва да имаш търпение да изчакаш. И небето чакаше заедно с нас, и трънките, и едва посинелият глог — спотайваха се и може би като нас се забавляваха.

Внезапно птичките притихнаха за миг, после с писък литнаха към небето.

И се случи това, което трябваше да се случи. Изведнъж земята се огъна като жива под нас, след това се разлюля, така силно и рязко, сякаш беше гитантски бивол, който иска да се отърси от калта и паразитите. Въздухът сякаш се съсири и като прозрачно желе затрептя пред очите ни. Някакъв непонятен, неизпитван досега ужас смрази душата ми. Дори не посмях да се изправя като другите, просто лежах и чаках земята да ме погълне. Помня само, че от полето с тежък грак се вдигнаха ята гарвани. Небето сякаш почерня от птици, не вярвах, че толкова много птици се крият в това пусто поле.

След това всичко утихна, въздухът отново възвърна своята кристална прозрачност. Само небето бе все тъй черно от птиците. И някакъв закъснял в своята паника смок префуча като сляп край нас. Вцепенението ме напусна така внезапно, както ме бе връхлетяло, аз изкрещях:

— Баба!

И без да чакам другите, хукнах с все сила към града. Тичах, докато отново се появи пред очите ми. Стоеше си все тъй цял и невредим, сякаш нищо не се бе случило. Невредим, но мъртъв, като че ли в него не бе останал никакъв жив човек. Някак несъзнателно намалих крачките, готов на всичко.

* * *

А през туй време ето какво се бе случило.

През време на труса баща ми бил в кафенето. Паднали рафтовете, задрънчали филджани и чинийки. Бялото сладко като фугасна бомба треснало върху пода. Но баща ми дори нямал време да се изплаши. Пък и в града може би не е било тъй страшно, както вън на открито. На полето под краката ни се люлееше самата основа на нашето съществуване — вечно неподвижната твърдина. Татко зарязал всичко и хукнал към болницата. Бил не толкова смаян, колкото изплашен за съдбата на баба. Като приближил болницата, краката му едва не се подкосили. Стените й на места били силно пропукани, покривът тук-таме срутен. Точно срутен. В двора царяла истинска паника. На натръшканите по земята дюшеци лежали болни, лекари и сестри уплашени сновели между тях. Всички били като зашеметени, никой не знаел какво повече може да се направи. Освен може би да се приготвят за нов трус. Баща ми направо се втурнал към полуразрушената стълба.

Навярно това е била най-доблестната постъпка в живота му. Не зная какво е правил през войната — за това не обичаше да говори. Чувах само, че е бил подофицер в картечна рота. Нямаше ордени. Но тоя път наистина постъпил достойно. Едва успял да се добере до втория етаж през съсипните. Всичко било застлано с разбити стъкла, вар и тухли, тук-таме нападали от тавана греди. Бил като в треска — тоя път наистина не вярвал, че баба е останала жива. Най-сетне с прималняло сърце се промъкнал до стаята. Едва успял да отвори вратата — толкова всичко било заприщено от развалините. Просто я съборил заедно с откъртените панти.

Влязъл в стаята. И веднага видял кръглите, мрачно втренчени очи на баба. Както тя предсказала, таванът наистина се бил срутил, другите легла били покрити с вар и тухли. Но там за щастие, нямало хора, успели някак си да офейкат.

— Мамо! — възкликнал той радостно. — Жива ли си?

— Ами жива съм, сине! — отвърнала кротко баба.

Като мине край смъртта, човек винаги става и по-добър, и по-щедър.

— Не бой се, ей сега ще те изнеса.

— Не се боя — казала тя. — Каквото беше — беше.

Но татко я взел на ръце и понесъл навън. Беше як човек, добре гледан, охранен. Нищо не му костваше да изнесе майка си. По това време тъкмо се бях върнал в къщи. Нашият дом бе останал съвсем здрав, само няколко пукнатини по стените. Майка ми се въртеше в двора като зашеметена кокошка, но не беше много изплашена. В нашия квартал нямаше сериозни разрушения — някоя съборена стена, някой паднал комин. Брат ми тъкмо се бе върнал от кафенето, бяха му казали къде е изтичал татко. И аз тъкмо се готвех да потегля натам, когато по улицата се зададе файтон. И във файтона, разбира се, татко и баба. Като ме видя, очите й някак особено заблестяха.

— Нали ти казах, чедо! — обади се тя. — На полето е най-добре…

— И там беше много страшно, бабо — отвърнах аз.

* * *

Вие се досещате, че странното предсказание на баба не ме учуди. Можех да очаквам това от нея, дори много повече. Децата живеят всред чудеса. Понякога техният въображаем свят е много по-силен от реалния. Там чудесата се раждат спонтанно, детето си ги измисля всеки миг, понякога дълбоко им вярва. Родителите започват да се тревожат, въобразяват си, че детето е смахнато, дори го завеждат на лекар. Тая жажда за чудеса е толкова стара, колкото и човешката душа навярно. Сам и безпомощен всред могъщите стихии на природата, той като че ли не е имал друг изход.

Баба живееше много самотно в своята стаичка, така че ми се случваше да я видя много рядко, главно когато обядвахме. Обикновено изпращаха мен да я извикам. Почуквах плахо, влизах в стаята й. Винаги я намирах така, както я бях видял първия път — седнала на леглото, с крака, които едва докосваха пода. Погледът й обикновено бе втренчен в голата стена, неподвижен и малко унесен. Докато й проговоря, винаги имах чувството, че се връща отнякъде, някъде много далече, където може би никога не стъпва човешкият крак. Трябваше да минат много години, за да разбера, че се връща от своето минало. Миг след миг и ден след ден отново е преживявала всичко, което й се бе случило в ония години. Това й бе станало единственото упование и утеха. Наистина никакъв друг живот не бе живяла, освен тоя с дядо ми. Било е време, когато хората не са имали нищо освен себе си. Сега, през неспокойните нощи, често си мисля — не е ли така по-естествено? Кой е спечелил от това и кой е загубил?

И все пак дойде важен ден, в който намерих сили да я запитам: „Бабичко, кажи ми, как позна това земетресение?“ Тя ме погледна продължително и неспокойно.

— Не може да се разкаже с думи, чеденце… То е, като да си спомниш нещо. Но което не е било.

Не, тоя отговор ми беше съвсем недостатъчен. Все си мислех, че ще ми разкрие някаква тайна. Някаква голяма тайна, която ще ме направи по-умен и по-силен от всички други хора около мен.

— И за пръв път ли ти се случи? И за последен?

— Не, не — и друг път ми се е случвало. Като насън. След като убиха дядо ти.

И като видя моето огорчено лице, тя добави.

— Хич не ти трябва да знаеш, чедо, какво може да се случи на тоя свят. Само дето страхове ще береш!

Да, може би беше права за себе си. Но не и за мен. Все пак има смисъл да знаеш кога ще стане земетресение. Или кога тухла ще падне върху главата ти. Ще заобиколиш смъртта. След кратко колебание аз й го казах.

— Само туй не е възможно, сине, човек да види смъртта си! — отвърна.

И млъкна, нищо повече не ми каза.

Тя продължи да живее тихичко и безметежно в своята стаичка, все едно че не съществуваше. Само два пъти се намеси в живота ми. И то решително. Като свърших трети клас, баща ми изведнъж реши, че не е нужно да уча повече. Или че поне не съм заслужил. Може би беше прав донякъде, наистина не бях много добър ученик. Способен е — твърдяха учителите пред мама. Способен е, но не му се учи. Изглежда, умът му е другаде. Къде другаде, мигаше мама, нали виждам, че по цял ден чете. Не мога да го извадя от къщи. Да, чете, но какво? Никой не знаеше, защото ги четях много скришно тия любовни романи. Така както баба бълнуваше в своята стаичка, така аз се унасях от четене в умирисаната на яхния кухня. Само любовни романи, нищо друго. Четях ги главно по тия напечатани из вестниците подлистници, които някои грижливо изрязваха и брошираха с обущарски канап. Гълтах ги с такава наслада, с каквато не съм правел нищо друго в живота си.

И сега нямаше какво друго да правя, освен да се изплача на баба си.

— Не бой се, сине, ще оправим тая работа! — отвърна тя кротко.

Много по-късно разбрах, от мама, колко труден е бил тоя разговор. Баща ми все не се съгласявал, макар че баба обещала да поеме всички разноски. Кой знае какво имал наум — защо баба да харчи напразно пари по мен, когато може на него да му свършат някаква работа. Най-сетне, като изчерпала всички аргументи, баба троснато казала:

— Едно искам да знаеш! И хубаво да го знаеш — на старини Манол ще те гледа! От Йордан няма да стане нищо!

Тоя път баща ми сериозно се стреснал. И въпросът бил решен в моя полза. Вече си имаше обица на ухото — с това земетресение! И все пак позна ли баба? Трудно е да се каже. Наистина в края на живота си моите родители останаха напълно на моя издръжка. Бях радостен, че мога да направя нещо за тях, след като баща ми беше направил толкова малко за мене. Но и съдбата на брат ми като че ли не отговаря на нейното предсказание. Йордан завърши блестящо своите науки — най-напред право, след това дипломация. Още като студент печаташе статии по международни проблеми. На двайсет и шест години беше отговорен служител в Министерството на външните работи. На трийсет години стана началник на протокола. Имаше чудесна външност, вроден вкус за обличане, владееше до съвършенство три езика. Всички му предричаха изключителна кариера. Освен баба, както видяхме. Но може би не е искала да каже това, което е знаела.

А той наистина завърши зле. Но не политически. Съдбата просто попречи да бъде съден или дискриминиран като отговорен служител на едно прохитлеристко правителство. Той загина на операционната маса в деня, в който американските бомби убиха баба. И досега не знам всички подробности. Постъпил в една от най-реномираните частни софийски клиники за сравнително лека стомашна операция. Но зле, бих казал фатално, избрал датата — 10 януари 1944 година. Каква операция може да стане под ударите на бомбите, освен да му срежат панкреаса, както се случило. И умрял страдалчески няколко дни по-късно. Но така или иначе, след смъртта на баба ми. Тоя факт може би не е съвсем без значение.

Разказах всичко това колкото се може по-обективно, за да си съставите сами впечатление за способностите на баба ми. Може би в тоя случаи всичките й думи са били случайни. Просто опит да повлияе по някакъв начин на баща ми… А може би не са били случайни. Въпреки своята строгост, въпреки че не принадлежеше на нашия грешен свят, тя все пак беше една много добра и чувствителна бабичка. И не би могла да дрънка пред баща ми каквото трябва и каквото не трябва.

* * *

Толкова бях признателен на баба, че през целия гимназиален курс получих само три петорки, и то по гимнастика. Бях яко и жилаво момче, но за разлика от брат ми, който беше знаменосец на гимназията, никак не обичах да ме строяват. В строй правех всичко възможно да не вървя в крак с другите. Гимнастикът, червендалест, гръмогласен дурак, с удоволствие би ми треснал дори двойка, но както разбрах, директорът не му разрешил. По мое време пълните отличници не се ринеха с лопати като днес.

Може да ви се види странно, но в гимназията нямах ни любим предмет, ни някакви особено изразени наклонности. Само математиката ми се виждаше доста скучна, без да е в състояние особено да ме затрудни. В класическата гимназия математика се учи в доста съкратен курс. Най-добре ми се удаваха езиците, без да бъда особено пристрастен към тях. Какъв смисъл да изучаваш много чужди езици, като един от тях, английски например, ти е съвсем достатъчен. Така че, когато завърших гимназия, изведнъж се изправих пред глупав и неразрешим проблем — а сега накъде? С моите бележки всички врати ми бяха отворени, но аз не можех да се спра пред нито една. Просто нямах амбиции.

И все пак приличието изискваше да се посъветвам с баба, макар че не разбираше от науки. Колкото и да не разбираше, все пак тя щеше да даде парите. По онова време да се следва в София никак не беше евтино. Баба ме изслуша мълчаливо, виждаше се колко е затруднена.

— А какво каза баща ти? — попита тя неуверено.

Какво може да каже, неговите знания се простираха само до варенето на хубавите кафета.

— Според него най-добре — право. За адвокат.

— Не! — каза баба решително. — Само това — не.

— Може би лекар? — попитах аз със свито сърце.

Само лекар не ми се ставаше. Бях прекалено чувствителен, не можех да гледам чужди болки и страдания. Особено кръв и рани. Знаех, че рано или късно ще свикна, но може би точно това не исках. Баба не бързаше да отговори.

— Не че е лошо… Но какви други науки имате?

— Ами… философия — отвърнах аз. — Математика, химия, физика, биология.

— А това последното — какво рече?

— Биология? Ами точно преведено — наука за живота.

Лицето на баба изведнъж светна.

— Точно такава наука ти трябва! — възкликна тя. — Не знаех, че има такава наука.

Няма, разбира се, и едва ли ще има. Има наука за живите организми, това е всичко. Колкото и да са сложни, дори загадъчни техните вътрешни процеси, това все още не е живот. Това са прояви на живота. Но тогава още представа нямах за тия проблеми.

— Много, много ще успееш в тая наука! — прибави тя възбудено. — Чак от други земи ще дойдат да ти се поклонят… Стига да не сбъркаме пътя.

Сега съм на петдесет и седем години, професор, член-кореспондент на Академията на науките. По-тясната ми специалност е биохимията. Всички ме смятат за голяма глава, блестящ учен. Само аз знам, че това не е вярно. Истината е съвсем друга. Аз съм един рядко ерудиран научен работник, винаги на върха на съвременните знания в тая наука. Не бива да бъда прекалено скромен — имам и собствен принос в нейното развитие. Но нямам мои лични открития. Развивал съм и усъвършенствувал това, което другите са открили. Знам много добре, че учените по цял свят уважават моето мнение. Но никой от тях не е дошъл от чуждите земи да ми се поклони. Нито един. Така че баба ми напълно се излъга в това отношение.

Но до никъде няма да стигнем, ако не бъда с вас искрен докрай. А това не е толкова лесно, защото не засяга само мен. Там е работата, че когато баба каза тия крилати думи — за хората, които ще дойдат да ми се поклонят, — аз напълно й повярвах. Сега това ми се вижда малко смешно. Вече не бях момче, което чете любовни романи. Отдавна бях захвърлил това четиво, без да остави никакви следи в живота ми. Сам аз съм картезианец по природа, рационалист, логик, това, което работи под черепа ми, е прекалено силно, за да вярвам на илюзии и химери. Избягвам да разчитам на въображението, предпочитам здравия размисъл. И все пак имам неща в себе си, които явно противоречат на всеки здрав разум. Това е пристрастието преди всичко. Не съм обективен ни към хората, ни към фактите, няма неща, които харесвам и които не харесвам, които обичам и които не обичам, на които вярвам и на които не вярвам. Способен съм да намразя някой човек от пръв поглед. И обикновено не се излъгвам. И да отхвърля категорично някоя хипотеза ей тъй — от вътрешна антипатия — само защото ми стои някак криво и неподредено като система. Така намразих на времето квантовата механика — и не без основание.

Там е работата, че аз обичах и вярвах на баба си. Независимо от нейното предсказание. Това сякаш ми бе вродено, както са вродени всяка обич, всеки вкус, всяко предпочитание. И се втурнах в биологията с небивало въодушевление. Тогава тя бе скромна наука, далече не предвещаваше възможностите, които много по-късно се откриха пред нея. Да прости бог — много елементарна личност беше и моят професор. Но въпреки това аз бях отличен студент. Като брат ми изучих с лекота няколко чужди езика, четях много и с увлечение, което след всяка година нарастваше все повече и повече. Така че в последна сметка знаех всички новости в биологията много по-добре от професора, който си служеше слабо с немски. Мъкнех му списания, годишници, доклади, без никаква задна мисъл, охотно му превеждах, спорехме понякога с часове. Всъщност не спорехме, той оспорваше научните съобщения, които не харесваха на неговия ограничен ум. Сам аз не обичам споровете. За мен научни истини са само доказаните. Колкото и да бях млад, разбирах много добре моя професор. Той бранеше със зъби и нокти своя малък капиталец, своята оръфана спестовна книжка. А неговото тъжно професорско самочувствие не му позволяваше да купи от мен това, което безплатно му предлагах.

Като втора специалност записах зоология. По начало обичам много животните. Докато ги изучавах, обикнах ги още повече. Все повече ме поразяваше тяхното физическо съвършенство и завършеност в сравнение с хората. Пълнота, оправданост и смисленост на тяхното съществуване. И от всичко най-много тяхната тъждественост с природата, независимо че по-често им носеше смърт вместо живот. Но това е друг въпрос. В случая искам да се докосна чрез тях до нашите дела. В течение на няколко години изучавах внимателно поведението на животните при земетресение. И самата сеизмология, разбира се. Порази ме колко много животни предчувствуват настъпването на земетресения. Или, по-точно, предусещат тяхното настъпване. Проблемът не ми се стори толкова сложен. Земетресенията не са внезапен инцидент, а продължителен процес, който натрупва своето избухване. Тоя процес има своите скрити белези, които за съжаление измислени от човека уреди все още не умеят да долавят. Но животните имат сетива, които в човека изобщо не съществуват. Или са закърнели и отпаднали. Да вземем за пример тяхната удивителна способност за ориентиране. А защо да не притежават и сетиво за земетресение, особено застрашените животни, каквито са влечугите или плъховете, да речем?

А защо и у моята бабичка да не е останал някакъв подобен атавистичен орган? Бях склонен да го повярвам. И все пак не ми се искаше да се простя с нейното последно предсказание.

Трябва да кажа, че в никакъв случай не съм суетен човек, никак не държа да ми се кланят. Готов съм да се поклоня пръв, за да избягна всяка подобна неприятност. И все пак нима е истински учен тоя, който не мечтае да открие нещо ново и неповторимо. Та макар да е дребно на пръв поглед като скромното откритие на Мендел с неговите малки, смешни грахови шушулчици.

Докато следвах, Втората световна война някак неусетно завърши. Не можеше и през ум да ми мине, че след нейния край ще заживеем в съвсем друг свят, коренно различен от тоя, в който досега бяхме живели. А на пръв поглед войната с нищо особено не се отрази на съдбата ми. Понеже учех, освободиха ме от военна служба. Войнишка униформа сложих временно едва към края на войната, когато ме взеха в някакви краткотрайни санитарни курсове. По това време нашето семейство живееше в София. Както обикновено, и тоя път колелото на съдбата бе завъртяло баба ми. Нейният неспокоен дух, а и нейната самота, може би, бяха решили въпроса. Наистина по това време татко изнемогваше в Пловдив. То се знае, правеше чудесни кафета, но какво кафе може да се направи от цикория. Войната ни бе изолирала съвсем от истинското кафе.

— Послушай ме поне веднъж, сине! — говорела му тя. — Защо не отидем в София при децата?

— А какво ще работя там? — попитал баща ми мрачно.

— Зер тук работиш? Все ще намериш нещо.

Но баща ми не се решавал. И без това си беше нерешителен човек, а на тая възраст бе станал боязлив като дете. И все пак, както обикновено става, помогнал им случаят. В София починал един негов братовчед, син на дядо ни Лулчо. Вдовицата му сама не могла да се справи с това чисто мъжко „дигенче“, както се изразяваше баща ми. И предложила на баща ми да почне работа при изгодни условия — половината за тях, половината за него. Баща ми най-сетне се съгласил, макар и неохотно. Тая работа му се виждала унизителна, слугарска. Но баба останала непреклонна.

Така баща ми стана бръснар. Всъщност това беше върхът на неговата кариера. За мое учудване, той много бързо се научи да подстригва и бръсне. Скоро събра добра клиентела, за пръв път в своя злополучен живот се видя с пари в джоба. Всички бяха много доволни от тая метаморфоза освен брат ми. Да си син на дребен бръснар не е кой знае каква препоръка за един дипломат от кариерата. Сега имаше много висока заплата, сам предложи на баща ми да го издържа, ако захвърли тоя просташки занаят. Но татко категорично отказа. И той си имаше своята гордост, защо му беше нужно да чака подаяния.

Но тоя хубав живот продължи по-малко от две години. Американските „летящи крепости“ започнаха все по-често да прелитат над София. Докато най-сетне с все сила стовариха страшния си товар над града. Това стана на 10 януари 1944 година, така наречената „голяма бомбардировка“, макар че и другите си ги биваше. Най-голям беше, разбира се, страхът, не страхът — ужасът от това апокалиптическо бедствие. През дневната бомбардировка се случи и нещастието с брат ми, когото тя завари на операционната маса. А в къщи не си бяха дали труда да изтичат дори до уличните скривалища, които бяха на стотина крачки от нас. Помислили, че както винаги, самолетите ще прелетят на път за Плоещ, където бомбардираха петролните рафинерии. И започнало това, което после всички нарекоха ад. Какъв ад, тия в ада не се страхуват поне за живота си. А със страданията се свиква по-бързо, отколкото с радостите.

По това време живеехме в ниска едноетажна къщичка, без мазе. Нямало къде да пъхнат дори главите си. Градът се разтресъл от трясъка на бомбите. Мама, коленичила пред иконата, бъбрела несвястни молитви, татко мрачно мълчал. Само баба изглеждала някак особено оживена, любопитно оглеждала всичко около себе си. Приличала в тоя миг на човек, който внезапно вижда наяве някой от своите най-нелепи сънища. През нощната бомбардировка моите родители побързали да офейкат. Но баба не пожелала да помръдне от мястото си. След като си счупи крака, тя се движеше доста трудно, не ходеше никъде, освен до градската баня. Веднъж дори се загуби, сбъркала трамваите, така че ни извикаха от полицейския участък да си я приберем.

Все пак татко направил някакъв опит да я придума. Баба ми го погледнала някак особено, „с изяснен поглед“, според странния израз на баща ми, който не бе прочел през живота си ни една книга, освен ония страници от „Записките“, които споменаваха нещо за дядо ни. „Парижани сред софийските шопи“ — никой не можеше да избие тоя израз от главата му. Така че и на софиянците гледаше малко пренебрежително, макар че старателно стържеше яките им бради. Но пред баба той едва не заплакал — всичко било напразно.

— Вървете, сине, оставете ме — казала тя, без да трепне нещо в гласа й. — И без това Манол се чуди защо се мая по тоя свят.

И тъй, татко побягнал, баба останала съвсем сама. И това е била последната й среща с жив човек. Нищо не казала за мене, никаква заръка, никаква последна дума. Навярно в ония минути е принадлежала само на себе си и своите спомени. Защо наистина? Как да му обясни? И може ли изобщо да се обясни защо при всички случаи човек така безсмислено се държи за живота. Това не е инстинкт, поне за баба ми не е бил инстинкт за самосъхранение. Може би някакъв вроден усет за път, който трябва да измине. Иначе всичко преди него и след него напълно се обезсмисля, все едно че не е и не може да бъде съществуване.

По това време аз служех като санитарен подофицер в Горна баня. Дневната бомбардировка не ми направи особено впечатление, просто не я видях, защото при нас имаше ранени, за които трябваше да се грижа. Но когато през нощта отново зазвуча сирената за тревога, всички панически се хвърлиха към изходите. Само аз не бързах. Просто не виждах смисъл. Когато човек играе на зарове със съдбата, безсмислено е да поглежда своя зар. Все едно, иска или не иска, тя знае какво ще хвърли. Тя знае всичко за хората, които едва ли много я интересуват. Като всяка съдба тя се интересува само от себе си. И все пак не може да промени нищо. В тоя смисъл тя е по-безпомощна и от нас, това е истината.

Излязох в пустия окоп, въоръжен само с моя бинокъл. Градът лежеше невидим под мен, но аз усещах неговото мощно присъствие. И неговото вцепенение в същото време. Но не се страхувах ни най-малко, чувствувах се съвсем сигурен, особено за живота си. Не мога да си обясня това чувство освен с безчувственост. Тъй минаха може би десетина минути. Или половин час — в такива случаи човек не може да има вярна представа за времето. Посвикнах с мрака, пред мен започнаха да се очертават контурите на града. Съвсем ясно виждах опуленото към небето око на „Невски“, дълбоките бръчки на градските артерии, дори настръхналите комини. Едва тогава дочух дълбокото, тежко боботене на самолетните мотори, което прииждаше на равномерни, спокойни вълни. Все още нищо, което да ме накара да потръпна от страх или ужас. После разузнавателните самолети хвърлиха осветителните тела. Навярно бяха окачени на парашути, защото висяха неподвижни във въздуха с мъртвешката си белота. Абсолютна неподвижност, недосегаема и стъклена през лещите на бинокъла. Ревът на самолетните мотори стана много по-отчетлив и рязък. И тогава те хвърлиха своите бомби.

Винаги съм смятал, че адът не може и не бива да се описва. Това навярно е разбирал и Данте. В тая велика поема той не е описал самия ад, а съдбата, която е пожелал дълбоко в душата си на враговете на своята човешка вяра. Бледо си спомням, че съчувствувах повече на неговите грешници, отколкото на жестокия морал на поета. Но самият ад не ми направи никакво впечатление. Бомбардировката, колкото и да беше страшна, си остана за мен един мъртъв и безчувствен спомен.

Минаха три безкрайни дни, преди да получа градски отпуск. Просто нямаше кой да ми го даде, такъв хаос бе настанал в малкото гарнизонче. Слязох до града пеша. По княжевското шосе все още се точеше оредялата нишка на бежанците. Струваше ми се, че всички са без лице — така дълбоко се бяха скрили в себе си. И всеки мъкнеше своя багаж — на шейни, на креватни пружини — така бездушно, както обреченият мъкне последните дни на живота си. Пък и аз едва ги поглеждах, моите тревоги ми бяха съвсем достатъчни.

От нашата малка къщичка не бе останал нито помен. По-точно, стърчаха само някакви озъбени останки от стени, по двора се търкаляха отломки от покрива и изпотрошената мебел. Никакъв жив човек наоколо. Но и никакъв белег на смърт. Кой знае защо, в моето вцепенено съзнание изведнъж изникна нелепа мисъл — къде е сандъкът? Къде е сандъкът на баба ми? Не виждах нито парченце и от неговите многоцветни тенекийки. Но за баба не смеех да мисля. Нито за майка ми. В тия мигове единственият, когото не можех да си представя мъртъв, беше моят баща. Никога не вярвайте на себе си, най-малко в своите чувства. Откъде можех да знам, че най-дълбоко съм бил свързан с баща си. Той почина три години по-късно от рак в стомаха. Плаках така, както никога не съм плакал в живота си. Макар че преди това изобщо не го допусках до себе си. Той ме дразнеше, правех всичко да не приличам на него. Понякога едва го понасях. И едва когато го спуснаха в разкаляната глинена дупка, разбрах, че не съм бил нищо повече от негов син. Генетичните закони, които така старателно преподавах на студентите без особено да им вярвам, не можеха да ми дадат никакъв отговор на тоя въпрос. Та нали уж най-много обичах баба си?

Точно в тоя момент, сив и окуцял, отнякъде се зададе един от нашите съседи. Тяхната къща бе останала здрава, с надупчено като от сипаница лице. Изглеждаше доста бодър за околната пустош, като ме забеляза, в очите му светна живинка.

— Не бой се, докторе — обади се той. — Вашите са живи и здрави.

— Всички?

— Е, не всички, бабата си отиде. Стара беше нещастната, отърва се.

Досега не знам как е загинала и какво е останало от нея. Може би нищо. Не посмях да попитам, не ми достигна кураж. Така моята баба изчезна завинаги от живота ми. Тая празнина и досега ме измъчва. И все пак най-сетне дойде един ден, в който с все сила трябваше да си спомня за нея.

* * *

Никога не съм очаквал, че човешкият живот е толкова кратък. Едва отворил очи, и трябва да ги затвори завинаги. Няколко спомена като сън. Някоя болка, някое щастливо трепване, една последна въздишка и край. Край ли наистина? Край поне на реалното за нас време, което наричаме съществуване. Това е всичко. Не ти остава време да осъзнаеш дори себе си, та камо ли да направиш наистина равносметка на човешките си дела.

Понякога ме обхваща слабо, но все по-натрапчиво униние, може би първият признак на старостта. Като се обърна назад, не виждам нищо, което заслужава да се запомни — ни подвизи, ни падения. Нищо, освен всекидневната мелница на живота, която след всеки изминат ден се върти все по-бързо и по-бързо. А може би и все по-празно. Зает съм, бързам, не ми е възможно — обикновено така отговарям по телефоните. С какво си зает, къде бързаш, човече? Ами къде, на събрание, разбира се, на симпозиум, някое празно заседание на академичния съвет, на което ще вдигнеш ръка автоматично. Научните списания, които някога съм очаквал с нетърпението на хищник, сега с дни и седмици стоят непрелистени на бюрото ми. Това, че уважението към мен расте, че от ден на ден ме поздравяват все по-почтително, започва да ми се струва като подигравка.

И все пак кое е най-важното, което ми се е случило през последните трийсетина години? Няма съмнение по тоя въпрос — ами това, че се ожених. Не, не е смешно, така е. Знам, че всяко нещо, което е неизбежно, не може да се смята събитие. Но за човек, който е прочел над триста любовни романа, все пак е събитие. Вследствие на това съм създал една възпълничка и възглупава дъщеря, която удивително прилича на майка си. Защо пък на майка си? Не знам защо, знам само, че понякога природата обича да се шегува. Това са лоши шеги, на които дори самата тя избягва да се усмихва. Но, разбира се, най-голямата шега си направи именно с мен. Там е работата, че се ожених за първата жена, която благоволи да ме хареса. Имах много по-добро мнение за себе си, но така е. И самата тя надали е очаквала да се предам така лесно.

Но защо тя ме хареса — ето това не разбирам. Нямаше нищо привлекателно в мен — слаб, жълто-черен, едното рамо малко по-високо от другото. Колкото и да е странно, сега изглеждам по-привлекателен. Някои по-безочливи студентки си позволяват да ме заглеждат продължително, не съвсем без корист, разбира се. По онова време и тя беше студентка, а аз — асистент на моя професор. Имам чувството, че тя реши нашия случай като математическо уравнение. Можеше спокойно да ми каже — „Хайде, глупчо, тръгвай веднага с мен! Снощи до един часа съм решавала тая проста задача. Няма друг верен отговор!“

Да, малко натрапчиво ме завоюва. Но сега, като гледам отдалече нейното уравнение, струва ми се, че си е послужила с някои малки хитрини. В нейната част има поне един хикс повече или един игрек по-малко — някъде в знаменателя. Наистина не може да се каже, че беше красавица. Висока, малко мършава, тънички крака, едва забележим бюст. Но като добавка — пламенни очи, каквито дори графиня Сансеверина не е имала. Когато се запознахме, беше облечена в лека рокличка с цвят на невен — оранжево-пламенна. Много хубаво отиваше на мургавата й кожа, на гарвановата й коса. И много малко на нейния позитивен математически ум. Особено на железния й характер, който много по-късно опознах. Сега — на петдесет и три години — е стройна жена, с много свежа походка, на тегло ни грам повече, ни грам по-малко от най-идеалния модел за тая възраст. На вид изглежда двайсетина години по-млада от мен и десетина по-млада от себе си. За да не бъде съвсем без недостатъци, ще спомена само, че през последните години започна да си скубе с пинцети мустачките. Но това едва ли ще хвърли сериозна сянка върху нейния образ. И вашите жени го правят, само че при козметичките.

Разказвам тия дреболии, защото все пак имат отношение към нашия разказ.

Всичко започна през един най-обикновен делничен ден. Пролетта закъсняваше, листата все още не се бяха разлистили. Само насреща, в кварталната градинка, по клоните на декоративните храсти, едва-едва бе избила нежна зеленина. Стоях пред прозореца и разсеяно гледах навън. Две гугутки се разхождаха по железния парапет на балкона, омърлушена котка прекоси улицата. И точно в тоя момент в мен се роди това, което не може да се опише. Влязох в кабинета и със замаяна глава се отпуснах в креслото си. Когато след половин час се върна жена ми, аз казах:

— Утре ще има земетресение.

Тя едва забележимо трепна. Разбира се, познаваше много добре историите на баба ми. Нищо не ми отвърна, само излезе от кабинета. Но се върна много скоро, след две-три минути.

— И кога точно?

— Кое? — запитах аз.

— Земетресението! — отвърна тя троснато. — Не се преструвай, че си забравил. Като влязох, веднага разбрах, че се е случило нещо.

— Привечер — отвърнах аз. — Или през нощта. Не знам точно.

— Силно ли ще бъде? — продължи тя неумолимо.

— Доста силно!… Да, силно наистина. Видях как една сграда рухна пред очите ми, като че ли я удариха с някакъв огромен чук отгоре по покрива. Над нея се вдигна облак от прахоляци.

— Какво значи това — видях? С очите си? Както ме виждаш сега мен.

— Не, не! — отвърнах аз енергично. — Всъщност нищо не съм видял. Но знам, че е така, просто съм сигурен.

Тя ме гледаше настойчиво и проницателно, просто нямаше как да се скрия от тоя поглед.

— А сега какво мислиш да правиш?

Спомням си, че тоя въпрос ужасно ме учуди. Досега бях мислил само за това у мен. Какво е то? И наистина ли съществува?

— Какво да правя? Нима бих могъл да го спра?

— Баба ти все пак е направила нещо. Макар и за собствената си кожа.

— А какво според теб?

— Как какво? — възкликна тя. — Всичко!… Всичко, което е по силите ти. Да алармираш хората, да ги предупредиш. Да се евакуира градът, ако е нужно.

Всичко това, което каза, бе правилно и логично. Но много по-късно го осъзнах. А тогава я гледах смаян, сякаш не вярвах на ушите си.

— Ти луда ли си? Кой ще ми повярва? Та нали в най-добрия случай ще ми се изсмеят в очите. Или пък направо ще ме изпратят в психиатрията?

— И какво от това? — запита тя.

Гласът й звучеше съвсем спокойно, но аз вътрешно потреперах.

— Как — какво? Има ли смисъл човек да върши нещо, което е съвсем безсмислено.

— Има! — каза тя. — Разбира се, че има. Тука най-важното е да убедиш някак си хората. Но ако не успееш — поне ще изпълниш своя дълг.

Чувствувах се съвсем безпомощен. И безпомощен, и отчаян. В тоя миг много ясно съзнавах, че никога няма да го сторя, каквото и да се случи. И сега не разбирам защо. Жена ми сякаш осъзна това, защото погледът й поомекна.

— Знам, че имаш някакво свое право. И свое основание. Но нека помислим логично. Това, което ти ми казваш, наистина е невероятно. Та да не кажа, глупаво. Аз направо не бих ти повярвала, ако не знаех историята с твоята баба. Там е цялата работа, че нейното предчувствие се с оказало вярно. Защо? Не знам. Но когато не разбираме нещо, това съвсем не означава, че то не е реално. Сега-засега само една мисъл ме безпокои. И не само сега — винаги! Кажи ми, моля ти се, за последен път — но искрено ми кажи! Вярна ли е тая история с баба ти? Или е някакво твое въображение?

— Как така — въображение?

— Ами въображение, измислица. Хората много обичат да вярват в чудеса. А понеже чудеса никога не се случват, започват сами да си ги измислят.

Както винаги, умът й работеше безпогрешно — като кибернетична машина. Но вместо да се вразумя, съвсем побеснях.

— Разбира се, че е вярно! — креснах аз невъздържано. — Как така ще те излъжа. За всичко, само не за това. Та най-сетне аз имам съвест на учен.

— Нямаш никаква съвест! — отвърна тя. — И просто си ме излъгал. Все едно — сега или тогава. Иначе не мога да си обясня по никакъв начин твоето идиотско поведените.

— Ама какво има тук чудно! — закрещях аз, както никога не съм крещял. — И защо скачаш все на едно място като жаба, затворена в газена тенекия. Казах ти вече — безсмислено е. Съвсем е безсмислено.

— Как тъй безсмислено? — повиши тя тон. — Ами представи си, че земетресението наистина стане. И загинат хиляди и десетки хиляди хора. Като в Месина или в Лисабон, да речем. Нима ще имаш душевни сили да поемеш всичко това върху своята съвест?

— Нищо няма да поема върху своята съвест! — отвърнах аз едва ли не отчаяно. — Защото знам и съм сигурен, че каквото и да направя сега, никой няма да ме разбере и послуша. Изобщо това са неща извън моята власт и сила.

Най-сетне тя ме разбра. Най-сетне. Лицето й съвсем потъмня, тя клюмна. Поседя тъй мълчаливо, може би пет минути, може би половин час. Вече казах, че няма истински, обективни измерения за човешкото време. После лицето й постепенно се просветли.

— И все пак има някакъв смисъл! — продължи тя. — Добре, да пожертвуваме хората. Може би за тяхно добро. Но поне иди в Сеизмичния център. Или в Академията на науките, да речем. Имаш там толкова много приятели… Разкажи им добросъвестно всичко това, което двамата знаем. Просто като документ на една истина. Която трябва да се докаже или отхвърли. Не разбираш ли, че при всички случаи трябва да имаш свидетели.

Аз въздъхнах горчиво. Свидетели, какви свидетели? Ами ако наистина загинат хиляди или десетки хиляди кора? Тогава от невинен изведнъж ще се превърна в подсъдим. Заедно с тия неколцина около мен, които имат толкова власт и сила, колкото и аз самият. Каквито са повечето от мислещите нещастници на тоя свят.

— Добре — отвърнах аз. — Това все пак е нещо… Ще си помисля…

* * *

Прекарах кошмарна нощ. По законите на логиката жена ми беше права, разбира се. Тя винаги беше права. Нейният безпощаден ум не познаваше ни лъжата, ни компромиса. Истините й бяха сурови, прями и безпощадни. Не приличаха на истини, а на вълчи капани. Железните зъби захапваха живата плът, вече нямаше избавление.

Разбира се, всеки ще си помисли — „Ами щом е права жената, защо да не я послуша?“ Един учен с претенции, един логик като мен би трябвало да приеме без възражения всяка истина. И въпреки това тоя път не бях съгласен с нея, всичко в мен се съпротивяваше. Чувствата, убежденията? Не, всичко!

Там е работата, че тя не беше права. Може би бе права за себе си, но не и за мен. Казвам това не от любов към каламбурите, а защото е вярно. Безсмислено и глупаво е да искаш от човек нещо, което не може да направи. Като че ли вътре в него има някаква сила, която не е негова. Тя го дърпа назад, прави го по-безпомощен от безръките и безногите.

Съзнавам, че ставам малко неясен. Особено за простите и посредствените умове. Нима не сте забелязали колко хората са непоследователни. Много рядко говорят това, което мислят. А понякога вършат неочаквани, бих казал, безумни дела. Няма нищо по-трудно от това, човек да бъде последователен. На какво да бъде последователен? На себе си? В най-добрия случай само на част от себе си, тая, която наричаме разум или съзнание. Не е възможно човек да опознае напълно себе си. Да опознае себе си е все едно да открие всички истини на света. А за един кратък човешки живот това не е възможно. Много по-невъзможно, отколкото да литне изведнъж като птица. Това навярно ще стане някой ден, защото е в кръга на човешките възможности. Но по какъв начин да опознае себе си?

Несъмнено човешката личност е най-сложният продукт на природата. Човек може да има и сто лица, но две от тях винаги доминират над другите. Този, който е, и този, който е бил в течение на милиони години. А нима е възможно да измине отново тоя безкраен път, за да опознае напълно себе си.

Преди години имах малко, проскубано папагалче. И едно коте. Казваше се Мери и беше извънредно добро и възпитано. Ходеше в тоалетната като човек. Не посягаше към никаква храна, преди да му я поставя в чинийката. Хранех го само с добре сварена риба и месо, така че дори не познаваше вкуса на кръвта.

Мери имаше своето любимо място в едно от креслата ми. Оттам то най-добре виждаше папагала. Гледаше го понякога с часове, без да мигне. Гледаше го с някакво некотешко умиление, с нежност дори. Жена ми много се радваше на тая дружба.

— Виж колко се обичат! — каза тя веднъж. — Свикнаха си като братче и сестриче.

Аз нищо не отвърнах. Познавах животните много по-добре от хората. Знаех, че рано или късно котето ще изяде папагала. Както и сторило. Смаяно и потресено. Нищо не казах на котето, дори не го ударих. Какъв смисъл? Никакъв, разбира се. Може ли човек да се бори с природата? Всъщност може, но е безсмислено. Природата е по-силна и по-разумна от човека. Понякога можем да я изхитрим. Или да свършим по взаимно съгласие някое разумно дело. Но никога не можем да я победим.

Това е много груб пример, разбира се. Обикновено нещата са много по-сложни. Така например аз смятам, че обичам жена си. С пълно право и основание. Доказал съм го с целия си живот. И все пак не съм напълно сигурен, че някъде дълбоко в душата си не я мразя. Защо да не я мразя? Ами тя властвува над мен повече от всеки друг човек из света. Насилва моите възгледи, моите чувства. Определя моето поведение, както в тоя случай например. Прави го винаги много внимателно, но все пак го прави. А човек всичко може да претърпи на тоя свят освен насилието върху себе си.

Не, не искам да мисля такива неща за жена си. Пък и не бива. Нека си остане в мен ненакърнена. Всъщност аз съм много по-добър, много по-деликатен от нея. Избягвам да я критикувам (дори в себе си), не насилвам нейните възгледи, не мисля за нейните слабости. Или по-точно, не размислям за нейните слабости, не се опитвам да ги анализирам. Искам да си остане в мен завинаги такава, каквато е била в първите дни. Но това едва ли е възможно… Едва ли…

Тая нощ най-много мислих за нея. За нея и за моето проклето земетресение. Можех ли да не й кажа? Не можех, разбира се, дори през ум не ми мина такава мисъл. А тя крие от мен много неща. Не казвам, че ме лъже. Просто крие от мен всичко, което може да ме разтревожи, да предизвика в мен неприятни мисли и чувства. Щади ме, мъчи се да ми помогне, да ме избави от всичко, което ще ме затрудни в моята научна работа. Може би това е повече от моята доброта. Така се мъча да я оправдая понякога. Но не успявам, всичко в мен се съпротивява.

Що се отнася до самото земетресение, нито за миг не се съмнявах, че то ще стане. Странна вътрешна убеденост, която не можех да си обясня. А така също и дълбокото чувство, че сам аз няма да пострадам от това премеждие. Също тъй, както баба ми е знаела, че ще пострада. Сега вече бях сигурен, че съм наследил от нея тая невероятна способност. Но това сега не ме интересуваше. Исках да проникна в един друг проблем. Не заради жена ми и не заради самия проблем. Просто исках да си обясня моето поведение.

Баба ми е знаела за това земетресение. Усетила го, предчувствувала го, видяла го като древна пророчица. Но защо не е предупредила другите? Наистина — казала е на татко. Но аз бях убеден, че заради себе си, за да й помогне, да я спаси. Защо не е казала нито дума на тия три нещастни жени, които страдаха от неизлечими болести. Не знам. Наистина не знам. А може би в последния момент ги е предупредила и те са офейкали, дори без да се обърнат да я погледнат.

Само мен ме предупреди съвсем просто и непринудено. Само мен бе отделила от общата безлична маса. Навярно защото ме бе приела като част от себе си. Като своя същност, свое съществуване. Или като своето бъдеще. Заспах едва призори, но струва ми се, че стигнах до нещичко. Поне до част от нейната истина.

Малко ми е трудно да го обясня, но тя е вярвала в неотменимия порядък на съществуването. На пръв поглед звучи доста претенциозно, но всъщност е съвсем просто. Като инстинкта на животните. Нещо, което носиш в себе си, без да го съзнаваш и разбираш. Тя е била млада, жизнена и щастлива. След това нейният мъж е бил убит. Останала е сама. Нищо не може да наруши естествения кръговрат на живота.

Има нещо много мъдро в тая неосъзната философия на обикновените хора. Те не могат да правят разлика между обща съдба и лична съдба. И никога не очакват милости от живота. Всичко, което очакваш отвън, трябва да го заслужиш. И сам да го създадеш. Бог няма да ти изоре нивата, нито да те измъкне от гроба. А това означава, че хората не вярват истински в тоя бог, независимо че от време на време отправят безпомощни молитви към него. Книгата на живота е написана веднъж завинаги, нищо не може да отмени нейния ход.

Там, в тая книга, е било записано и нейното земетресение. Една малка конвулсия, един последен гърч, след това се е примирила. Макар че беше толкова непримирима, толкова силна в големите изпитания на живота.

Преди да заспя, вече бях взел решение. Няма да чакам тя първа да ме запита. Просто сам ще й кажа.

— Моля ти се, остави ме на спокойствие. Няма да направя нищо от това, което искаш. Просто не мога. Как така не разбираш, че то ще ме унижи?

* * *

На сутринта се събудих едва към девет часа. Жена ми беше отишла на работа, без да ми се обади. Това се случваше за пръв път, откакто живеехме заедно. Но закуската ме чакаше както винаги на кухненската масичка — чаша студено мляко и малко салам. Изобщо не я докоснах, единствен начин поне мъничко да си отмъстя. Вече не чаках от нея ни съвети, ни доброта. Нито съчувствие, което винаги ме обижда. Исках просто да ме разбере, нищо повече.

За да се разсея, прегледах списанията, които ме чакаха на бюрото. Моите списания по химия на живота, които не бях преглеждал от две седмици. Както винаги, последни новини и известия от цял свят. Неща, които преди няколко десетилетия биха ми се сторили невероятни и непостижими. Четох до обед, но през цялото време умът ми се съпротивяваше, душата ми бе пуста. Отново и отново ме обземаше тежката и непоносима мисъл — това ли е, което търся? И не бях ли наистина сбъркал пътя, както на времето се тревожеше баба ми? Сега ми се струва, че знам поне основното. Никога, докато свят светува, няма да се получи изкуствен живот в епруветки и колби. Животът се създава и изчезва само в хода на всевечното съществуване. И не може да има друга възраст освен безкрайността, все едно как се раждат и умират вселените. Но тогава бях съвсем объркан, умът ми кипеше, без да стигне до нищо. Съзнавах, разбира се, че животът е и химия, поне донякъде. Но докъде? Дотам, където свършва и физиката? Но това ми се струваше съвсем абсурдно.

Както винаги, жена ми се прибра към пет часа. Лицето й изглеждаше като восъчно — толкова студено и безчувствено. Не каза нито дума, влезе в кухнята и остана там до вечерта. По някои слаби звуци, които стигаха до ушите ми, можех да предположа, че готви нещо. Готвеше доста посредствено по рецептите на готварските книги, без капка свой вкус или свое въображение. Обикновено обядвах сам, но вечеряхме винаги заедно.

Към осем тя се изправи на прага на кабинета ми. Лицето й, макар и позачервено от топлината на печката, изглеждаше все тъй безчувствено.

— Искаш ли да вечеряш? — попита тя.

— Не! — отвърнах аз късо.

— Защо?

— Ами защо! Може да се окаже съвсем безсмислено!

Тя ме разбра много добре. Нещо трепна в сивите й очи.

— Мислиш, че ще загинем?

— Не мисля — отвърнах аз. — Но все пак войната си е война. В атака не се отива с пълен търбух.

Тя се поколеба за миг, после влезе в стаята. Походката й беше доста унила, бих казал, безпомощна. И това ме удовлетвори донякъде, все пак не беше изградена само от кремъци.

— Заведох Донка на вилата — каза тя. — С Владко, разбира се, заради него направих тоя компромис. Само това имам право да сторя, нищо друго.

Имахме малка дъсчена вила, финландски тип, някъде край Лакатник. Не бяхме ходили там тая година. Всъщност на мен не ми се искаше да остана сам в тая тишина с обърканите си мисли. Самотата не ги подрежда, а ги обърква още повече. И все пак жена ми беше намерила много добро място, където да заведе внука ни. Нашия внук, към когото не изпитвах кой знае какви дядовски чувства. Вилата като че ли бе построена тъкмо за земетресения. Можеше да се изкриви малко, да се разглоби, но да се разруши — никога.

— А ти защо не остана с тях!

— Как така да остана с тях! — отвърна тя раздразнено. — Може да се направи изключение само за Владко, за никой друг.

За Владко, за никой друг — много добре я разбирах. Тя не обичаше много нашата мързелива дъщеря. Донка миналата година се разведе, но не пожела да се върне у нас. Макар че имахме свободна стая. Все ми се струваше, че в тая работа има пръст и жена ми. Докато се развеждаха, тя не каза нито дума, явно съчувствуваше на зет ни.

— Излиза ли днес? — попита тя внезапно.

— Не съм — отвърнах аз с едва спотаена враждебност.

— Защо?

— Казах ти го толкова пъти. Просто няма никакъв смисъл.

— Но ние се договорихме. Аз винаги изпълнявам това, което съм обещавала. Пък и ти досега.

Беше вярно наистина. И все пак аз правех компромисите в тия временни съглашения, не тя.

— Не разбираш ли в какво глупаво положение ще изпадна? — казах аз. — И без това светът е препълнен с какви ли не суеверия. Духове, спиритически сеанси, зодии. И хороскопи на всичко отгоре. Тия, на които разчиташ, само ще се усмихнат скептично като на петричката врачка, да речем. Макар че дълбоко в сърцата навярно ще ми повярват.

— И ще се изпокрият? — нещо блесна в очите й.

— Не, едва ли. Хората са страшно непоследователни. Аз съм сигурен, че много убедени безбожници тайно се молят на бога. Както много вярващи в дъното на душата си тайно го ненавиждат…

Не, нейният ум не можеше да смели тия толкова прости истини. Те щяха да разрушат завинаги нейната вътрешна подреденост. Но тогава само ме погледна и се отпусна като преуморен генерал в едно от креслата.

— Не мога да разбера! — измърмори тя унило. — Наистина не мога да разбера!… Да имаш такова мощно доказателство в ръцете си. Такъв невероятен коз. И да не го използуват.

Почувствувах, че почвам да губя търпение. Та как да влееш толкова проста истина в такава гранитна глава.

— Никакво доказателство! — едва не креснах аз. — Та дори моите предварителни показания да са приподписани от академик Келдиш. Ще кажат, че един случай не е никакъв случай. И не е никакво доказателство, особено ако противоречи на основни истини.

— На какви основни истини? — попита тя враждебно.

— Ами на физическите, да речем. Всички ще изгракат накуп, че се занимавам с метафизика.

Отново нещо живна за миг в очите й.

— А не ти ли е минала през ума една толкова проста мисъл. Метафизиката е всъщност неразкритата част на физиката. Като обратната страна на луната. За която доскоро не знаехме нищо.

С това нашият разговор завърши. Като че ли и двамата се изплашихме, не посмяхме да прибавим нито дума повече. Не вечеряхме. Седнахме мълчаливо пред телевизора с тайното желание да ни отвлече от неприятните мисли. Или поне да притъпи непоносимото очакване. Но програмата беше достатъчно скучна и делнична, за да ни поразсее. Именно нейната делничност, нейната пълна отчужденост от всяко човешко вълнение внезапно ми натрапи тая неочаквана мисъл. Какво земетресение? Разбира се — никакво. Чудеса по света не са ставали и никога няма да станат! И в миг почувствувах някаква силна вътрешна болка, някакъв болезнен гърч. Не, не — трябва да стане! Дори да ни зарови под развалините си. Трябва да стане в името на истината. И в името на надеждата. Човекът не бива да остане вечно сляп за огромния свят, който ни заобикаля.

Първото, което чух, беше нежен звън. На стената бяха окачени няколко старинни чана, които бях купил от един циганин. Висяха там две десетилетия, само от време на време се обаждаха, когато чистачката бършеше праха от стените. И ето че сега те първи усетиха земетресението, тихичко позвъняха.

— Ето! — възкликнах аз. — Ето — започва!

Просто се стреснах в тоя миг, сякаш не бях го очаквал толкова дълго и нетърпеливо. Обърнах се бързо назад и погледнах полилея. Тъкмо бе започнал лекичко да се клати. И точно в тоя миг в огромния френски прозорец, който заемаше едва ли не цялата южна стена, блесна като експлозия огромно синьо сияние. Изведнъж ме обзе панически страх, навярно по-силен от всичко, което досега бях изпитвал. Станах от мястото си и като насън се упътих към вратата, без да помисля за нищо друго освен за себе си. Едва ли съм направил повече от две-три крачки, жена ми здраво ме сграбчи за ръката.

— Стой тука! — едва не кресна тя. — Няма да мърдаш!

Спрях като закован. А къщата се тресеше и тресеше, струваше ми се, че всеки миг ще рухне над нещастната ми глава. Докато най-сетне всичко затихна.

* * *

Понякога така внезапно и със сътресения идва денят на голямата равносметка, както би се изразил някой писател. Хубави думи, но малко надути и не дотам точни. Всъщност не ставаше въпрос за дни, а за седмици и месеци, горчиви, тягостни, но и мъдри, ако тая дума би могла да се отнесе до обикновените простосмъртни.

Най-странното беше, че земетресението ме изплаши, но не ме порази така, както очаквах. Уверих се наистина, че имам някаква дарба или способност, каквато другите нямат. Знаех, че е дошъл денят на голямата равносметка, но не бързах. Не биваше да се бърза. Освен това през първите дни други тежки мисли гнетяха душата ми, мислите за жена ми.

Там е работата, че вместо да разреши нашите недоразумения, това земетресение ни отчужди още повече. Никога няма да забравя тия страшни мигове. Те не само ме гнетяха, но ме изпълваха и с някаква вътрешна ярост. Та в крайна сметка тя се бе опитала да ме убие — в тоя миг, в който така здраво ме бе уловила за ръката. От прекалена принципност, от прекалена честност, от прекален морал — все едно. Наистина не само мен — и себе си. Но кой знае защо, като че ли недовиждах второто обстоятелство. Как така ще ни убие — мислех аз възмутен. С какво право и на какво основание? Човек може да разполага само със своя живот, с никой друг, каквито и да са целите и предлозите. Гневях се, не смеех да я погледна. Между нас се бе образувала оная грозна празнина, която учените, пък и политиците наричат с недомислената дума вакуум.

Не бях ли прекалено строг към нея? Или прекалено пристрастен? Не, не — по тоя въпрос едва ли някога ще отстъпя. Всеки е малко пристрастен, но в основата си бях прав. В края на краищата какво ме интересуват нейните принципи, колкото и да изглеждат справедливи и честни. И те не могат да се налагат, нито имат смисъл да се налагат, освен ако човек не стигне до тях по собствените си пътища и пътеки.

Така и мислех в първите дни.

Докато най-после разбрах, че всъщност тя страда. Разбрах го по някакъв свой вътрешен, недоказуем начин, по който бях усетил и това земетресение. Разбрах го, но нямах сили да й простя. В крайна сметка човек всичко може да си прости освен насилието и посегателството върху неговото съществуване. Защото само хората знаят, че то е неповторимо. Да, наистина неповторимо, дори да стигнем до безумния извод, че е вечно. За разлика от всичко друго времето никога не се връща там, където е било.

Тя се измъчваше, но сърцето ми бе хладно. Жестока хладина, която в никой случай не можех да преодолея. Напразно се мъчех да си припомня всичко, което бе направила за мен. Всички нейни жертви, всички нейни грижи и добрини. Дори себеотрицанието й в някои много тежки моменти в живота ми — като смъртта на моите родители, да речем. Сърцето ми понякога омекваше и се смиряваше. Но за минути и часове. След това отново го стягаха хладината и отчуждението.

Съзнавах колко опасно е това — много по-опасно, отколкото всеки друг проблем в живота ми. Трябваше да предприема нещо, преди всичко да се е разрушило. Трябваше, но нямах сили. В края на краищата тя бе започнала войната, тя трябваше да я прекрати.

Но жена ми мълчеше. Като връх на всички добродетели у нея бе заговорила гордостта. Така че, искам, не искам, отново трябваше да се върна към моята равносметка.

Трудна задача, много по-трудна, отколкото можех да си представя. Да се върнеш назад, да преосмислиш цялото си минало. Дните минаваха един след друг, ставах все по-мрачен, все по-вкиснат и лепкав. За един учен като мен, който е свикнал на прецизно логическо мислене, с пределно ясни понятия и категории, тоя вид дейност често е непоносима. Какво е споменът? Летен облак, който всяка минута мени своите форми, става все по-причудлив и фантастичен. Нима може да се изгради от спомени здрава логична система, която да издържи всяка научна проверка? Не може, разбира се.

Именно тогава ми хрумна тая щастлива или нещастна мисъл — да напиша моите спомени. Да ги свържа в общ разказ, да потърся решението на задачите и живи образи. В първия миг, естествено, малко се поизплаших. Дали е по силите ми? Навярно не е. Наистина в гимназията бях любимецът на учителката по литература, тя едва ли не виждаше в мен бъдещ писател. Сега си давам сметка, че колкото и да обичаше литературата, тя я разбираше дори по-зле от мен. Но защо все пак да не опитам? Най-малкото ще се спася от тежките мисли, които все по-мрачно надвисваха над главата ми. На хартия по-лесно ще събера спомените си, отколкото в рядката мрежа на паметта. Докато най-сетне един ден седнах над белия лист. И в разстояние на три дни, като пълнех кошчето с изпокъсани листове, най-сетне написах първата страница.

Не знам дали ще се съгласят с мен истинските писатели, но първата страница е най-трудната. След това работата ми потръгна с такава лекота, че сам аз се изненадах. И огорчих едновременно. Тая професия или това призвание, което толкова уважавах, ми се стори доста лесно. Но към десетата страница внезапно спрях. Лесно? Не, жестоко съм се излъгал. Може би наистина не е толкова трудно да се редят хубави думи, дори хубави образи. Но в това, което бях писал до тоя момент, липсваше нещо много важно. Нещо, без което беше просто безсмислено да продължа по-нататък.

Тук искам да отворя една малка скоба. Може би няма да бъде чак толкова малка, но какво да се прави. Колкото и да ви се препоръчах за рационалист и логик, вие навярно сте забелязали, че не ми липсва известен художествен усет, известен вкус може би. Наистина не съм съвсем сигурен. Има и противопоказни данни. Така например много харесвам Съмърсет Моъм, един автор, който се смята за доста демодиран. Но заедно с това чета е удоволствие Чийвър и Гор Видал, които пък са на мода. Понякога сам не се разбирам какво съм и къде съм. Макар да съм учен, по начало ненавиждам технократите за тяхната самонадеяност и късогледство. Смятам се за привърженик на Айнщайн — не толкова на неговата физика, колкото на неговата философия. Винаги съм смятал, че изкуството е много по-съвършено от науката. Това впрочем е забелязал и самият Айнщайн, който често отъждествява принципите на изкуството със законите на научната истина. Сега разбирам тоя великан много по-добре от вчера, когато ми се струваше, че колкото и да е прав, мъничко се превзема. Всъщност науката търси истината, а изкуството я създава. Изкуството е живо като природата, науката е скалпел, който по-често я умъртвява.

Странни мисли, нали? Под перото на един учен. Трябва да призная, че когато започнах тоя ръкопис, те не съществуваха така ясно в главата ми. Всъщност те узряваха заедно с моето произведение. Сега навярно вече разбрахте защо спрях на десетата страница. Много просто защо. Всяко художествено произведение съдържа в себе си и една истина. Или една идея. А аз не знаех моята истина. И едва ли скоро ще я узная. Тогава за какъв дявол ниша?

Ето за какъв!

Навярно и писателите не винаги знаят истината, преди да седнат пред белия лист. И те като всички хора носят у себе си какви ли не предубеждения и глупости. И все пак стигат до истината — пишейки. Като пресъздават действителността по законите на хармонията и красотата. Ако наистина ги носят у себе си като дарба или душевен строй.

А защо и аз да не опитам тоя метод? Ако успея да осмисля моя разказ, все едно че съм постигнал истината. Оная истина за себе си, която съм търсил цял живот.

Съзнавам, че започвам да ставам скучен. Там е целият проблем. Когато изкуството навлиза в науката, от това тя печели. Но ако науката заеме териториите на изкуството, това ще означава пегасът да се превърне в работно муле. Така че спокойно можете да прескочите последната страница. Както самият аз прескочих цели два месеца, преди да продължа моята работа върху белите листове. Но това не стана по моя вина, в цялата тая история сякаш се намеси самата съдба. Но да не избързвам, да се върна към моя разказ. Временно ще оставя на спокойствие жена ми, макар че и самата тя е част от истината. Но не бива да забравяме и земетресението, то е възелът на проблема.

Всички добре го помним. Макар да сме в земетръсен район, такова силно земетресение не бе ставало от половин век. Аз вече споменах за другото. Сегашното повече ни изплаши, отколкото да причини някакви сериозни разрушения. Първите съобщения бяха дори прекалено успокоителни, навярно за да не се създаде паника в населението. А аз бях прозрял земетресението именно като разрушително. Бях видял как една сграда рухна в облаци от прахоляк. Има ли наистина такава сграда? И къде се намира тя, за да разбера докъде е стигнало моето прозрение? Може би никъде?

Едва на втория ден открих нейната снимка в пресата. Обикновена жилищна сграда в Свищов, която бе рухнала до основите. Това ме порази повече от самото земетресение. Когато то наистина се случи, аз се изплаших като всички други обикновени хора, за които то бе дошло внезапно. Но сега дълбоко и силно се развълнувах. Затворих се в кабинета си, близо половин час лежах като замаян на кушетката. Докато постепенно се успокоих.

Сега вече нямаше никакво съмнение. Наистина бях видял едно реално събитие, преди то да се е случило. Именно бях го видял, а не усетил или почувствувал с някакви свои вътрешни органи като змиите, лалугерите и плъховете.

Не искам да стряскам прекалено моя читател. Това, което ми се случи, наистина не е естествено. Но не е противоестествено. Всъщност от чисто научна гледна точка, според възгледите на съвременната физика, да се проникне в бъдещето не е физичен абсурд. Но за това са нужни колосални свръхенергии, каквито в момента човечеството не познава. Все пак теоретически такава възможност съществува и не бива да се отхвърля.

Практически въпросът е друг. Как у мен, в моето слабо и неустойчиво човешко тяло, съставено от някакви жалки аминокиселини, могат да се породят такива свръхенергии? Ето това е всъщност физическият абсурд, неразрешимото противоречие. Но нима в това вътрешно противоречие на явлението не се крие и неговата сила? Допустимо е, както казва Бор, следното безумно предположение. Може би не е нужно енергията да бъде свръхмощна, а свръх различна. Присъща, да речем, само на живите тъкани или на човешкото съзнание.

Никога през живота си не съм бил прекалено уверен в своите сили и възможности. Човешката самонадеяност е най-сигурният белег на човешката глупост и слепота. Нищо няма да твърдя, преди да зная. Но и нищо няма да отхвърля, преди да го проверя.

Ето че отново започвам да ставам скучен. Ще кажа само с няколко думи, че захвърлих биохимията и се залових с друг важен клон на биологията, който засега наричаме биофизика. Четях по осем, по девет часа на ден, докато почувствувам, че нямам повече сили. Отначало четях спокойно, уверено, водех си подробни бележки. Но после започнах да се разпалвам, дори да нервнича. Електрон, електричество! Смътни понятия не само за мен, за всички. По дяволите, какво е поле? Дори Айнщайн не е успял да си отговори на тоя въпрос. А МОЕТО поле, което може да прониква в бъдещето, навярно е съвсем друго поле, още по-странно и загадъчно.

Понякога ходех като зашеметен по улиците. Усещах смътно, че около мен се сгъстяват събития, че ще стане някакво чудо, макар и простичко, и човешко. И изведнъж ще прогледна.

Много добре помня тоя ден. Излязох от дома към девет часа, на път към университетската библиотека. Времето беше много свежо — от ония есенни дни, които биха приличали на пролетни, ако по тротоара не се търкаляха лъскави кестени. Движех се бавно по дясната алея на булевард „Руски“, тая, която минава край китайското посолство. Както обикновено през тия последни дни, бях потънал в мисли — тоя път за странното поведение на жена ми. И все пак не беше ли по-разумно аз да взема инициативата. Никога не съм бил честолюбив, крачка назад или встрани едва ли ще ме засегне.

Светлината на кръстовището беше жълта — много добре помня това. Щом стана зелена, стъпих на асфалтовото платно. И това е моят последен спомен. Когато дойдох на себе си, изведнъж се почувствувах в море от светлина. Слънчева светлина навярно, макар че имаше млечно матово сияние. Беше толкова силна, че неволно затворих очи. Но сега мракът ми се стори непоносим, сякаш бях прекарал в него милиони години. Отново отворих очи. Пред погледа ми изплува мъчително бавно женско лице. Много деликатно и чисто женско лице с бяла касинка на главата. И малък червен кръст, който всички познаваме.

Медицинска сестра. Тя трепна така, сякаш беше видяла да се събужда мъртвец. После докосна с края на тънките си пръсти лицето ми, стана и излезе, без да ми проговори.

Какво означава това? Какво стяга лицето ми? Пипнах се неволно — бинт. Главата ми бе така здраво бинтована, че едва отварях уста. Бавно се обърнах натам, откъдето идваше светлината. Пред очите ми се спусна зелена, трептяща от светлините завеса. Клони на дървета, които почти докосваха чистите стъкла. Един кос, стъпил с жълтите си крачка върху сухо клонче, сякаш гледаше право в мен. Какво по-прекрасно? Жив съм, слънцето свети, вечната зеленина на планетата се готви да залее като вълна леглото ми. В пролуките на листата просветваше великолепното земно слънце. Досега не знаех, че е толкова хубава тая светлина, толкова жива, толкова вечна. Ето, това е самият живот, самото съществуване, което се мъчим да проумеем. Светлината. Косът ми кимна в знак на разбиране, аз се усмихнах. Голяма бяла стая, грамаден бял прозорец, висок бял статив със система за преливане на кръвна плазма. Стори ми се за миг като наказан гимназист с леко клюмнала между плещите унила стъклена глава. Здрасти, ученик, какво се е случило?

В стаята влезе нисък, веждест мъж, също в бяла манта, лекар навярно. Той седна на бялото столче до мен и се усмихна широко, неуместно широко, както ми се стори. Явно искаше да ми даде кураж, макар и по най-баналния начин.

— Какво търся тук? — попитах аз.

— Една малка катастрофа, професоре — отвърна шеговито той. — Блъсна ви тролей номер три. Много яка глава имате, честна дума ви казвам. Тролеят още не е пуснат в движение, плаши се от минувачите.

Мигновено си припомних — жълтата светлина, после зелената. Но самия тролей, разбира се, не съм видял.

— Днес?

— Не, преди четири дни.

Значи четири дни съм бил в пълна кома. Едва сега разбрах защо се изтръгнах от мрака като от бездна. По-късно научих, че ми е била направена трапанация, много тежка и сложна. Но затова пък изключително сполучлива. Но сега само запитах.

— Къде е жена ми?

— Преди час си отиде… През цялото време стоя край вас, не помръдна от леглото ви.

— Съвсем се съсипа — едва чуто се обади сестрата.

Но аз я чух много добре, макар че ушите ми бяха така яко бинтовани. Сърцето ми се сви в тъпа болка, съвсем различна от тая, която чувствувах в изпотрошената си глава.

— Много ви моля да я извикате… И веднага, ако може.

— Да, разбира се — кимна лекарят.

Обърна се и нареди нещо на сестрата, което почти не чух. После отново погледна към мен.

— Мисля, че голямата опасност мина! — проговори отново той, тоя път съвсем сериозен. — И вие сам разбирате, никакви рискове. Трябва да лежите неподвижен. Да не се вълнувате, да не се тревожите, да забравите това нещастие. Ще излезете оттук възроден.

— Разбирам! — казах аз. — Но кога ще дойде жена ми?

— Бъдете спокоен, след половин час ще бъде тук. Стига да я събудим. Та за четири дни тя не е спала и четири часа. Къде ви е телефонът?

— В моя кабинет.

— Е, не е много удобно, може и да не чуе. Яка жена имате, докторе, наистина ви завиждам.

— Знам, знам — отвърнах аз. — Не е гъкнала, една сълза не е проронила.

— Е, за сълзите не сте прав — той се усмихна. — Но не мислете за нея, мислете за себе си…

Но сега едва го чувах. Изведнъж всичко се отпусна в мен, коравото болнично легло сякаш се превърна в лодка, която бавно, по инерция, се плъзга по гладката повърхност на езеро. Лежах с щастливо сърце на нейното дъно и виждах как по синьото небе се носят леки облаци. Така унесен в себе си, в това непознато чувство, неусетно съм заспал. Когато най-сетне отворих очи, видях я до мен, на същия стол, на който преди това седеше лекарят. Нейният вид ме порази, макар да ми бе толкова познат и близък.

— Ти ли си? — едва чуто се обадих аз.

Тя не отвърна, само се усмихна посърнало. И все пак в тая едва забележима усмивка личеше огромно облекчение, което веднага можеше да се превърне в плач.

— Знаеш ли, толкова е странно, че съм жив. Сега разбирам, че през цялото време съм мислел за теб.

— Ти беше в пълно безсъзнание — каза тя.

Но очите я издаваха. Като че ли си беше все същата и съвършено различна.

— Тия думи са измислени — отвърнах аз.

— Кои?

— Безсъзнание. Небитие. Все пак аз бях някъде, макар че не помня…

— Мисля, че те разбирам — отвърна тя тихо. — Колко е тъжно, че другите не те разбират.

Почувствувах странна слабост, стори ми се, че ще загубя отново свяст. Но не се страхувах от това. Няма небитие, всичко е съществуване. Навярно съм затворил очи, сега не помня. Мъчех се отново да надниква в тоя странен свят, дълбоко в нас, който така малко познаваме. Никога вече няма да разбера какво съм преживял там. Но усещах, че е дълбоко и силно.

След две седмици тя дойде да ме вземе с колата си. Чаках я във фоайето, облечен, стегнат, дори с тая лоша синя вратовръзка на бели точки, която тя ми бе донесла от своята италианска екскурзия. Имах странното усещане, че съм момче. Че тя ще ме погали по косата, ще ме хване за ръка — и ще ме отведе в някоя сладкарница да ме почерпи. Знаете ли в коя сладкарница? Тая на „Екзарх Йосиф“, срещу Старата баня, в която някога продаваха такива пресни хубави пасти. И банята, и сладкарницата отдавна са разрушени, от тях няма ни помен. И все пак те съществуват в мен, което значи, че наистина съществуват.

— Да вървим — каза тя.

Тръгнахме — жената и момченцето със синя моряшка панделка, която се поклащаше и галеше бузките му, но щом видях колата, отново дойдох на себе си. Един щастлив миг отлитна завинаги. Настани ме грижливо до себе си, отзад сложи оскъдния ми багаж. Какъв багаж, няколко детективски романа, две-три кутии шоколадови бонбони, които ми бяха донесли моите колеги.

— Имаш голяма поща — каза тя, когато колата потегли по оръфания асфалт. — Но нарочно не ти я донесох, трябваше да си починеш.

— Само това?

— Е, не сама това — тя едва забележимо поруменя. — Сигнален екземпляр от твоята нова книга. Исках да те изненадам, но ето… Сега вече нямам подарък.

Моята книга за ензимите. Но това сега ми бе съвсем безразлично. Макар че там някъде се допираха необикновеният живот и обикновената химия.

— Не се ли радваш? — попита тя, без да откъсне погледа си от пътя.

— Ни най-малко — отвърнах аз неохотно. — Искам да ти кажа, докато е време. От днес нататък вече не съм професор. Ще стана отново най-обикновен ученик. Докато разбера това, ако изобщо го разбера някога.

И тогава се случи нещо, което дори насън не съм очаквал. Тя внезапно пусна кормилото, взе ръката ми и я целуна. Много добре виждах как дясното колело се насочва към високия гранитен бордюр. Но дори не трепнах. Един удар повече, един по-малко, човек никога не знае какво му е нужно на тоя свят. Но в последния миг тя сръчно извъртя кормилото и насочи колата по правата пуста улица.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.